Annyi mindent adott nekünk a modern technológia;
a holdra szállást, az internetet,
lehetőséget az emberi genom feltérképezésére.
De mindemellett felszínre hozta legmélyebb félelmeinket is;
kb. 30 évvel ezelőtt
írta a kultúrkritikus Neil Postman
a "Halálba szórakozzuk magunkat" c. könyvét,
amely ezt gyönyörűen illusztrálja.
Postman a következőket mondta
George Orwell és Aldous Huxley
antiutópisztikus világképét összehasonlítva:
Orwell attól félt,
hogy foglyokká válunk,
míg Huxley attól, hogy egy banális társadalom szintjére süllyedünk.
Orwell látomásában
az igazságot elrejtik előlünk,
Huxley attól tartott, hogy belefulladunk
a lényegtelenség tengerébe.
Dióhéjban, két választási lehetőségünk van:
vagy Nagy Testvér (Big Brother) tart szemmel bennünket,
vagy mi tartjuk szemmel Nagy Testvért.
(Nevetés)
De ennek nem kell így történnie.
Ugyanis nem vagyunk az információ és a technológia passzív fogyasztói.
Mi döntjük el, mi a szerepük az életünkben,
és mekkora jelentőséget tulajdonítunk nekik.
De ahhoz, hogy ez sikerüljön,
nemcsak arra kell figyelnünk, hogy mit gondolunk,
hanem arra is, hogy miként fogalmazunk.
Kérdéseket kell feltennünk, nehéz kérdéseket;
hogy túllépjünk a dolgok számbavételén,
és megértsük őket.
Folyamatosan történetekkel bombáznak minket arról,
hogy milyen sok információ van a világon,
de mikor szóba kerül a "big data"
és az értelmezésében rejlő kihívások,
kiderül, hogy nem csak a mérete számít.
Ugyanis az is fontos, hogy milyen sebességgel mozog
és hány fajtája van.
Néhány példa rá:
képek,
szöveg, [Kérjük várjon itt, míg hasznossá nem teszi magát. Köszönjük.]
videó,
hang,
Az információ különböző formáit az köti össze,
hogy emberek alkották őket,
s az embereknek szükségük van kontextusra.
Adatbányászok egy csoportja
a chicagói Illinois Egyetemen,
akiket "Health Media Collaboratory-nak" hívnak,
együtt dolgoznak a Járványügyi Központtal,
azért, hogy jobban megértsék,
miként beszélnek az emberek a dohányzásról való leszokásról,
az elektronikus cigarettáról,
és hogyan segíthetnek egymásnak
a leszokásban.
Érdekesség, hogy ha szeretnénk megérteni,
miként beszélnek a dohányzásról,
először azt kell megértenünk,
hogy mit értenek dohányzáson.
A Twitteren négy fő kategória van:
az első: cigarettát szívni,
a második: füvet szívni,
a harmadik: marhabordát füstölni,
és végül a negyedik: vonzó dohányzó nők.
(Nevetés)
Tehát el kell gondolkodnunk azon,
hogyan is beszélnek az emberek az e-cigiről?
Számtalan lehetőség van
az e-cigi megnevezésére, és ahogy a dián is látható,
ez egy rendkívül összetett lekérdezés.
Legtöbbünket ez arra emlékezteti,
hogy a nyelveket emberek hozták létre,
és az emberek rendetlenek és összetettek,
metaforákat, szlenget és szakzsargont használnak
a nap 24 órájában több ezer nyelven,
és mire rájövünk valaminek a jelentésére, újra megváltoztatjuk.
A Járványügyi Központ
egy lyukas torkú nővel kampányol
a dohányzás ellen egy látványos,
de meglehetősen zavaró tévéreklámban.
Vajon van-e ennek bármilyen hatása arra,
hogy az emberek leszokjanak a dohányzásról?
A Health Media Collaboratory tisztában volt adatainak korlátaival,
mégis tudtak következtetéseket levonni.
Eszerint ezek a reklámok, — talán önök is látták őket —
melyekről úgy gondolták, hogy az embereket
elgondolkodásra sarkallják,
igenis hatással lehetnek a jövőbeli viselkedésükre.
Ami nekem ebben a projektben tetszik és értékelek,
eltekintve attól a ténytől,
hogy emberi szükségleten alapszik,
az az, hogy remek példája
a fölösleges információval való szembeszállásnak.
Viszont nem csak a nagy adatmennyiség okozza
az értelmezés nehézségeit, hiszen — valljuk be —
mi, emberek sokszor hajlamosak vagyunk
a meglévő információt — méretétől függetlenül —
elfuserálni.
Sok éve, talán emlékeznek,
hogy Ronald Reagan volt elnököt
sokan bírálták, amikor kijelentette,
hogy "a tények ostoba dolgok".
Legyünk méltányosak, ez csak nyelvbotlás volt.
Reagan valójában John Adamst akarta idézni,
a bostoni sortűzben résztvevő brit katonák ügyvédjét,
aki szerint "a tények makacs dolgok".
Én úgy gondolom, hogy van igazság abban,
amit Reagan akaratlanul mondott,
ugyanis a tények valóban makacs dolgok,
de néha ostobák is egyben.
Elmondok egy személyes sztorit arról,
hogy ez miért olyan fontos számomra.
Ehhez szükségem van egy kis levegőre.
A fiamat, Isaac-et, amikor 2 éves volt,
autizmussal diagnosztizálták.
Ő egy vidám, derűs, imádni való
és szeretetteljes kisgyerek volt,
de a vizsgálatok eredményei alapján,
amelyek a szavak számát
— ezen a ponton: nulla —,
a kommunikációs gesztusokat és a minimális szemkontaktust mérték,
a fejlettségi szintje
egy 9 hónapos babáénak felelt meg.
A diagnózis a tényeket tekintve helytálló volt,
de nem mondta el a teljes történetet.
Kb. másfél évvel később,
amikor már majdnem 4 éves volt,
a számítógép előtt találtam, amint
lányokat ábrázoló képeket keresett az interneten
"l-á-n-j"-ként betűzve.
Azt tettem, amit bármelyik megszállott szülő tett volna:
rögtön nyomkodtam a "Vissza" gombot,
hogy lássam, mire keresett még rá.
És sorban a következők voltak: férfiak,
iskola, busz és számítógép.
Meg voltam döbbenve,
hiszen mi nem tudtuk, hogy tud írni,
hát még olvasni, ezért megkérdeztem;
"Isaac, hogy csináltad ezt?"
Ő nagyon komolyan rám nézett s azt mondta:
"Begépeltem a dobozba."
Kommunikálni tanította magát,
de mi rossz helyen keresgéltünk,
és ez történik, mikor az értékelések
és elemzések túlértékelnek egy mérőszámot
— ez esetben a szóbeli kommunikációt —
és alábecsülnek másokat, mint az alkotó problémamegoldást.
A kommunikálás nehezére esett Isaac-nek
ezért más módot keresett rá,
hogy megtudja, amit tudni akart.
Jobban belegondolva, van ennek értelme,
mivel megformálni egy kérdést
rendkívül összetett folyamat.
De ő úgy oldotta meg a gondot,
hogy beírta a szót keresődobozba.
Ennek a pillanatnak
igazán nagy hatása volt rám
és a családomra,
ugyanis teljesen megváltoztatta a fejünkben a képet arról,
hogy mi zajlik le a fiamban,
és már kevésbé aggódtunk érte,
inkább csodáltuk a találékonyságát.
A tények ostoba dolgok.
És — szándékosan vagy sem —
könnyű velük visszaélni.
Barátnőm, Emily Willingham, kutató.
Írt egy cikket a Forbes-nak ezzel a címmel:
"A 10 legfurcsább dolog,
amelyet az autizmushoz kötnek".
Szép kis lista.
Az internet a hibás mindenéért, ugye?
És persze az anyák is, mert miért ne?
De várjunk csak, van még,
szép kis gyűjtemény csak az "anya" kategórián belül.
Láthatóan hosszú és érdekes lista.
Én személyesen is nagy rajongója vagyok
az autópályák közelében való terhesség nevű tételnek.
Az utolsó kifejezetten érdekes,
mivel a "hűtőszekrény anya" kifejezés
az első hipotézis volt
az autizmus okára vonatkozóan.
A kifejezés hideg és érzéketlen természetű embert jelent.
És ezen a ponton gondolhatják:
"Susan, értjük, bármilyen adattal
tetszésünk szerint visszaélhetünk".
És ez igaz, teljesen igaz,
de itt a kihívás az,
hogy használjuk ki a lehetőségét,
hogy értelmezhetjük az adathalmazokat,
hiszen nincs saját jelentésük, csak amit mi adunk nekik.
Tehát, mint üzletemberek, mint fogyasztók,
mint páciensek, mint állampolgárok,
úgy gondolom, hogy miénk a felelősség,
hogy eleget foglalkozunk-e
kritikai gondolkodásunk fejlesztésével.
Miért?
Mert a történelem során
már eleget hallottuk,
hogy képesek vagyunk adatok exabyte-jait
feldolgozni egy pillanat alatt,
és nagyobb az esélye,
hogy rossz döntéseket hozunk
visszafordíthatatlan következményekkel, mint valaha.
Jó, mi?
Ehelyett inkább arra kellene figyelnünk,
hogy több időt fordítsunk
a humán tudományokra:
szociológiára, társadalomtudományokra,
retorikára, filozófiára és etikára,
mert ezek adják meg a kontextust, amely fontos
nagy adathalmazok megértéséhez,
mert általuk jobb kritikai gondolkodóvá válhatunk.
Végtére is, ha képes vagyok
egy vitában a problémát felismerni, nem az a lényeg,
hogy számokban vagy szavakban van-e kifejezve.
Ez azt jelenti, hogy ha már
messziről képesek vagyunk átlátni
a megerősítési torzításon,
a hamis korreláción,
és a nyers érzelmi befolyásoláson,
mert attól, hogy az egyik a másik után történik,
még nem biztos, hogy miatta történt.
Hogy latin szóval éljek,
a régi rómaiak mondása szerint: "Post hoc ergo propter hoc."
vagyis "Utána, tehát miatta".
Ez olyan tudományok megkérdőjelezését jelenti, mint a demográfia.
Miért? Mert a feltevései arról, hogy kik vagyunk,
olyan dolgokra építenek, mint a nemünk, a korunk
és a lakhelyünk,
s fittyet hány a gondolatainkról és tetteinkről valló adatokra.
Ilyen adatok valóban léteznek,
ezért van szükség megfelelő adatvédelmi szabályozásra
és a fogyasztó beleegyezésére,
és mindezen túl, tisztában kell lennünk
a saját hipotéziseinkkel,
a használt módszertannal
és az eredményben való bizalmunkkal.
Ahogy a középiskolai matektanárom szokta mondani;
írd le a levezetést is,
mivel ha nem tudom, hogy milyen lépéseket tettél meg,
azt sem fogom tudni, melyeket nem,
és ha nem tudom, hogy melyik részét nem érted,
azt sem tudom, hogy melyik részét érted.
Fel kell tennünk magunknak
a legnehezebb kérdést:
Az adatok valóban ezt mutatják,
vagy csak a végeredmény tölt el bennünket
a siker és a kényelem érzetével?
Szóval, a Health Media Collaboratory
a projekt végén kijelenthette,
hogy az emberek 87%-ánál okoztak félelemérzetet
azok a látványos és nyugtalanító
dohányzásellenes reklámok.
De jutottak-e arra a következtetésre,
hogy az embereket leszoktatták a dohányzásról?
Nem. Ez tudomány, nem varázslat.
Tehát, ha szabadjára akarjuk engedni
az információ hatalmát,
nem szükséges vakon belerohannunk
Orwell totalitárius
vagy Huxley banális jövőképébe,
vagy a kettőnek egy szörnyű elegyébe.
A mi dolgunk, hogy tekintettel legyünk
a kritikai gondolkodás fontosságára,
szem előtt tartsunk olyan példákat, mint
a Health Media Collaboratory projektje;
és ahogy a szuperhősös filmekben mondják:
az erőnket jóra használjuk.
Köszönöm.
(Taps)