הטכנולוגיה הביאה לנו כל כך הרבה:
הנחיתה על הירח, האינטרנט,
היכולת למפות את הגנום האנושי.
אבל היא גם מנצלת הרבה מהפחדים הגדולים ביותר שלנו,
ולפני כשלושים שנה,
מבקר התרבות ניל פוסטמן כתב ספר
שנקרא "לשעשע את עצמנו למוות",
שמסביר את זה בצורה ממש מבריקה.
והנה מה שהוא אמר,
באמצעות השוואה החזיונות הדיסטופיים
של ג'ורג' אורוול ואלדוס האקסלי,
הוא אמר, "אורוול חשש שנהפוך
לתרבות שבויה,
האקסלי חשש שנהפוך לתרבות טריוויאלית.
אורוול חשש שהאמת
תוסתר מאתנו,
והאקסלי חשש שנטבע
בים של חוסר רלוונטיות.
על קצה המזלג, זוהי הבחירה בין
האח הגדול שצופה בך
ואתה צופה ב"אח הגדול".
(צחוק)
אבל זה לא חייב להיות כך.
אנחנו איננו צרכניים פאסיביים של מידע וטכנולוגיה
אנו מעצבים את התפקיד אותו הם תופסים בחיינו
והדרך בה אנו שואבים משמעות מהם,
אבל על מנת לעשות זאת,
עלינו לשים לב באותה מידה לאופן החשיבה שלנו
ולצורת הקידוד שלנו.
עלינו לשאול שאלות, ושאלות קשות,
להתעלות מעל ספירת דברים
להבנתם.
אנחנו, באופן מתמיד, מופגזים בסיפורים
על כמה מידע קיים בעולם
אבל כאשר מדובר במידע גדול
והאתגרים הכרוכים בהבנתו,
הגודל אינו הכל.
ישנה גם המהירות בה הוא נע,
והמאפיינים הרבים של סוגי המידע הקיים.
והנה כמה דוגמאות:
תמונות,
טקסט,
וידאו,
אודיו (שמע).
ומה שמאחד את סוגי המידע השונים האלה
הוא שהם נוצרו על ידי אנשים
והם דורשים הקשר.
עכשיו, ישנה קבוצה של מדעני מידע
באוניברסיטת שיקגו אילינוי,
והם נקראים שיתופיות מדיית הבריאות,
והם עבדו עם המרכז למניעת מחלות
כדי להבין טוב יותר
איך אנשים מדברים על להפסיק לעשן,
איך הם מדברים על סיגריות אלקטרוניות,
ומה הם יכולים לעשות יחד
כדי לעזור להם להפסיק.
הדבר המעניין הוא, אם אתם רוצים להבין
איך אנשים מדברים על עישון,
ראשית אתם צריכים להבין
מה הם מתכונים כשהם אומרים "עישון."
ובטוויטר, יש ארבע קטגוריות עיקריות:
מספר אחת, עישון סיגריות;
מספר שתיים, עישון מריחואנה;
מספר שלוש, עישון צלעות;
ומספר ארבע: נשים חתיכות.
(צחוק)
אז אתם צריכים לחשוב, ובכן,
איך אנשים מדברים על סיגריות אלקטרוניות?
ויש כל כך הרבה דרכים שונות
שאנשים עושים את זה, ואתם יכולים לראות מהשקופית הזו
שזה סוג מורכב של שאילתה.
ומה שזה מזכיר לנו זה
ששפה נוצרת על ידי אנשים,
ואנשים הם בלגניסטים ואנחנו מורכבים
ואנחנו משתמשים במטאפורות וסלאנג וג'ארגון
ואנחנו עושים את זה 24/7 בהרבה, הרבה שפות,
ואז מייד כשנבין את זה, נשנה את זה.
אז האם הפרסומות האלו זה שהעלו ה CDC,
פרסומות הטלויזיה שהראו אישה
עם חור בגרון ושהיו מאוד גרפיות
ומאוד מטרידות,
האם למעשה היתה להן השפעה
על האם אנשים הפסיקו?
ושותפות מדיית הבריאות כיבדו את גבולות המידע,
אבל הם היו מסוגלים לסכם
שהפרסומות האלו -- ואולי ראיתם אותן --
שהיה להם את האפקט של זעזוע אנשים
לתוך תהליך חשיבה
שאולי יהיה לו השפעה על התנהגות עתידית.
ומה שאני מעריצה ומעריכה בנוגע לפרוייקט הזה,
חוץ העובדה, כולל העובדה
שזה מבוסס על צורך אנושי אמיתי,
זה שזו דוגמה נפלאה לאומץ
למול ים של חוסר רלוונטיות.
וכך זה לא רק מידע גדול שגורם
לאתגרים של פירוש, מפני שבואו נסכים,
לנו האנשים יש הסטוריה ארוכה
של לקחת כל כמות של מידע, לא משנה כמה קטנה,
ולדפוק את זה.
אז לפני הרבה שנים, אתם אולי זוכרים
שהנשיא לשעבר רונאלד רייגן
היה תחת ביקורת על ההצהרה
שעובדות הן דבר מטופש.
וזאת היתה פליטת פה, בואו נהיה כנים.
הוא למעשה התכוון לצטט את ההגנה של ג'ון אדמס
על חיילים בריטים במשפטי הטבח בבוסטון
שעובדות הן דבר עיקש.
אבל אני למעשה חושבת שיש
מעט חוכמה מקרית במה שהוא אמר,
מפני שעובדות הן דברים עקשניים,
אבל לפעמים הן גם טפשיות.
אני רוצה לספר לכם סיפור אישי
על למה זה ממש משנה לי.
אני צריכה לקחת נשימה.
בני אייזק, כשהוא היה בן שנתים,
אובחן עם אוטיזם,
והוא היה בחור קטן ושמח, קורע מצחוק,
אוהב, מלא חיבה,
אבל המדידות של ההתפתחות שלו,
שבחנו דברים כמו מספר המילים --
באותה נקודה, אפס --
מחוות תיקשורתיות וקשר עין מינימלי,
שמו אותו ברמה התפתחותית
של תינוק בן תשעה חודשים.
והאבחנה היתה נכונה עובדתית,
אבל היא לא סיפרה את כל הסיפור.
ובערך שנה וחצי מאוחר יותר,
כשהוא היה כמעט בן ארבע,
מצאתי אותו מול המחשב יום אחד
מריץ חיפוש תמונות בגוגל על נשים,
ומאויית "w-i-m-e-n."
ועשיתי מה שכל הורה אובססיבי היה עושה,
שזה מייד ללחוץ על כפתור אחורה
כדי לראות מה עוד הוא חיפש.
וזה היה לפי הסדר: גברים,
בית ספר, אוטובוס ומחשב.
והייתי המומה,
מפני שלא ידענו שהוא יודע לאיית,
שלא לדבר על לקרוא, אז שאלתי אותו,
"אייזק, איך עשית את זה?"
והוא הסתכל עלי מאוד ברצינות ואמר,
"הקלדתי בתיבה."
הוא לימד את עצמו לתקשר,
אבל חיפשנו במקום הלא נכון,
וזה מה שקורה כשהערכות
ואנליזה נותנות ערך גבוה מדי למידה אחת --
במקרה הזה, תקשורת מילולית --
וערך חסר לאחרות, כמו פתרון בעיות יצירתי.
תקשורת היתה קשה לאייזק,
אז הוא מצא דרך עוקפת
כדי למצוא מה שהוא היה צריך לדעת.
וכשאני חושבת על זה, זה מאוד הגיוני,
מפני שליצור שאלה
זה תהליך ממש מורכב,
אבל הוא היה יכול להביא את עצמו את רוב הדרך לשם
על ידי הקלדת מילים לתיבת חיפוש.
אז לרגע הקטן הזה
היתה השפעה משמעותית עלי
והמשפחה שלנו
מפני שזה עזר לנו לשנות את מסגרת ההתיחסות שלנו
למה שקורה איתו,
ולדאוג מעט פחות ולהעריך
את התושיה שלו יותר.
עובדות הן דבר מטופש.
והן פגיעות לשימוש לא נכון,
זדוני או לא.
יש לי חברה, אמילי ווילינגהאם, שהיא מדענית,
והיא כתבה מאמר לפורבס לא מזמן
שנקרא "10 הדברים המוזרים
שקושרו אי פעם לאוטיזם."
זו חתיכת רשימה.
האינטרנט, מואשם בהכל, נכון?
וכמובן אמהות, מפני ש.
ולמעשה, חכו, יש עוד,
יש קבוצה שלמה בקטגוריה של "אמא" פה.
ואתם יכולים לראות שזו רשימה ממש עשירה ומעניינת.
אני אוהדת גדולה של
להיות בהריון ליד כבישים מהירים , אישית.
האחרון הוא מעניין,
מפני שהמונח "אמא מקרר"
היה למעשה ההיפותזה המקורית
לסיבה לאוטיזם,
והכוונה למישהי שהיא קרה ולא אוהבת.
ובנקודה הזו, אתם אולי חושבים,
"אוקיי, סוזן, אנחנו מבינים,
אפשר לקחת מידע, אפשר לתת לו משמעות אחרת לגמרי."
וזה נכון, זה לגמרי נכון,
אבל האתגר הוא
שיש לנו הזדמנות
לנסות לתת משמעות מתוכנו,
מפני שלמען האמת, מידע לא יוצר משמעות, אנחנו יוצרים אותה.
אז כאנשי עסקים, כצרכנים,
כפציינטים, כאזרחים,
יש לנו את האחריות, אני חושבת,
לבלות יותר זמן
בלהתמקד בכישורי החשיבה הביקורתית שלנו,
למה?
מפני שבנקודה הזו בהסטוריה שלנו, כמו ששמענו
הרבה פעמים בעבר,
אנחנו יכולים לעבד אקסבייטים של מידע
במהירות האור,
ויש לנו את הפוטנציאל לעשות החלטות גרועות
הרבה יותר במהירות, ביעילות,
ועם הרבה יותר השפעה משהיה לנו בעבר.
נפלא, נכון?
וכך מה שאנחנו צריכים לעשות במקום
זה לבלות מעט יותר זמן
על דברים כמו הומניות
וסוציולוגיה, ומדעי החברה,
רטוריקה, פילוסופיה, אתיקה,
מפני שהם נותנים לנו הקשר שהוא כל כך חשוב
למידע גדול, ובגלל
שהם עוזרים לנו להפוך להוגים ביקורתיים טובים יותר.
מפני שאחרי הכל, אם אנחנו יכולים לזהות
בעיה בטיעון, זה לא משנה ממש
אם זה מתבטא במילים או מספרים.
וזה אומר
ללמד את עצמנו למצוא את הטיות האישור
וקישורים שגויים
ולהיות מסוגלים לזהות משיכה רגשית ערומה
ממרחק 30 מטר,
מפני שמשהו שקורה אחרי משהו
לא אומר שזה קרה בגללו, בהכרח,
ואם אתם תתנו לי להיות גיקית לגמרי לשניה,
הרומאים קראו לזה "פוסט הוק ארגו פרופטר הוק,"
אחרי כן לכן בגלל ש.
וזה אומר פקפוק בתורות כמו דמוגרפיה.
למה? מפני שהן מבוססות על הנחות
על מי אנחנו שמבוססות על מגדר
והגיל שלנו ואיפה אנחנו חיים
בניגוד למידע על מה אנחנו באמת חושבים או עושים.
ומאחר ויש לנו את המידע הזה,
אנחנו צריכים להתייחס אליו עם שליטות מתאימות על הפרטיות
וצרכנים שמצטרפים,
ומעבר לזה, אנחנו צריכים להיות ברורים
בנוגע להיפותזות,
המתודולוגיות בהן אנחנו משתמשים,
והביטחון שלנו בתוצאות.
כמו שהמורה שלי לאלגברה בתיכון נהגה להגיד,
תראו את המתמטיקה שלכם,
מפני שאם אתם לא יודעים איזה צעדים לקחתם,
אני לא יודעת איזה צעדים לא לקחתם,
ואם אני לא יודעת איזה שאלות שאלתם,
אני לא יודעת איזה שאלות לא שאלתם.
וזה אומר לשאול את עצמנו, באמת,
את השאלה הקשה מכל:
האם המידע באמת הראה לנו את זה,
או שהתוצאה גורמת לנו להרגיש
יותר מצליחים ויותר בנוח?
אז שותפות מדיית הבריאות,
בסופו של הפרוייקט, הם היו מסוגלים
למצוא ש 87 אחוז של הציוצים
בנוגע לפרסומות המאוד גרפיות
ומטרידות נגד עישון הביעו פחד,
אבל האם הם הסיקו
שהן למעשה גרמו לאנשים להפסיק לעשן?
לא. זה מדע, לא קסם.
אז אם אנחנו רוצים לשחרר
את הכוח של המידע,
אנחנו לא צריכים ללכת עיוורים
לתוך החזון הטוטליטרי של העתיד של אורוול,
או העתיד הטריוויאלי של האקסלי,
או קוקטייל נוראי של שניהם.
מה שאנחנו צריכים לעשות
זה להתייחס לחשיבה ביקורתית בכבוד
ולקבל השראה מדוגמאות
כמו שותפות מדיית הבריאות,
וכמו שהם אומרים בסרטים של גיבורי על,
בואו נשתמש בכוח שלנו לטובה.
תודה לכם.
(מחאות כפיים)