Az amerikai gyermekek felnőtté válásának folyamatát
két intézmény felügyeli.
Az elsőről sokat hallunk: ez az egyetem.
Biztos emlékeztek még néhányan arra az izgalomra, amit éreztetek
amikor először egyetemre indultatok.
Néhányan még egyetemisták vagytok
és most is érzitek ezt az izgatottságot.
Az egyetemnek van azért pár hiányossága.
Költséges; a fiatalokat adósságba hajtja.
De mindemellett elég jó életút.
A fiatalok az egyetemről, büszkén, jó barátokkal körülvéve
és rengeteg tudással lépnek ki a világba.
És legfőképpen: sokkal több esélyük van
a munkaerőpiacon érvényesülni.
Ma a másik intézményről szeretnék beszélni,
amely a felnőtté válás folyamatát végigköveti az Egyesült Államokban.
És ez az intézmény a börtön.
Ezek a fiatalok pártfogó felügyelőkkel kerülnek kapcsolatba
tanárok helyett.
Nekik bírósági időpontjaik vannak tanórák helyett.
Az utolsó tanévüket utazás helyett állami büntetőintézetben töltik.
És a 20-as éveik végére
nem diplomát kapnak,
hanem bűnügyi nyilvántartásba veszik őket.
Ennek az intézménynek a fenntartása nekünk is sokba kerül,
körülbelül 40 000 dollár évente
egy fiatal bebörtönzése New Jersey-ben.
Csak ebben az esetben az adófizetők állják a számlát
a fiatalok meg egy hideg cellát kapnak cserébe
és egy maradandó bélyeget, miután szabadulnak
és munkát akarnak keresni.
Többen nőnek így fel az Egyesült Államokban,
mint valaha, és ez azért van, mert az elmúlt 40 évben
a bebörtönzési arány 700%-al növekedett.
Van egy diám ehhez az előadáshoz.
Íme.
Itt látható a bebörtönzési arány hazánkban
716 / 100 000 lakos.
Itt láthatók az OECD tagállamai.
Ráadásul a szegény gyerekeket küldjük börtönbe
nagyon sokat közülük afroamerikai vagy latino közösségekből,
így a börtön ellehetetleníti a fiatalok számára
az amerikai álmom valóra váltását.
Igazából nem csak ez a probléma,
hisz nem csak börtönbe küldjük a szegény fiatalokat
hanem még bírósági díjakkal,
a feltételes és próbaidős szabadlábra helyezéssel,
házkutatási parancsokkal sújtjuk őket,
javítóintézetekbe és házi őrizetbe küldjük őket,
és kérjük, hogy szó nélkül engedjék
belépni közösségeikbe a rendőrséget akkor is,
ha éppen nem a közbiztonság javítása,
hanem csak a letartóztatások számának növelése a cél.
Ez az árnyoldala a büntetőrendszerünk történelmi gyakorlatának:
a fiatalok attól félnek, hogy bármelyik pillanatban megállíthatják,
megmotozhatják és elvihetik őket, nemcsak az utcáról, hanem az otthonaikból,
az iskolából vagy akár a munkahelyükről is.
Felkeltette az érdeklődésemet, a felnőtté válásnak ez a módja
még amikor egyetemista voltam
a Pennsylvaniai Egyetemen
a 2000-es évek elején.
Ez az egyetem egy történelmi afro-amerikai kerületben van.
Így tökéletes rálátásom volt, erre a két párhuzamos életútra:
az egyik, ahol a fiatalok elit, magánegyetemre járnak,
és a másik, ahol a szomszédos kerület fiataljai
akik közül sokan szintén egyetemre járnak
és akik közül sokat börtönbe szállítanak.
Másodéves koromban, elkezdtem korrepetálni
egy fiatal középiskolás lányt, aki körülbelül 10 percre lakott az egyetemtől.
Akkoriban engedték ki az unokatestvérét a javítóintézetből.
15 éves volt, középiskolás gólya.
Lassan megismerkedtem vele, a barátaival és a családjával,
és megkérdeztem tőle, mit szólna ahhoz, ha róla írnék
az utolsó éves szakdolgozatomban.
Ez a szakdolgozat lett a disszertációm a Princeton Egyetemen
és most már egy könyv is készült belőle.
A másodévem végére,
odaköltöztem a környékre és azzal töltöttem a következő 6 évet,
hogy megértsem, mivel néznek szembe a fiatalok, miközben felnőnek.
Az első héten, amit ott töltöttem,
láttam két kisfiút, az egyik 5 a másik 7 éves,
ahogy az üldözős játékot játsszák,
ahol az idősebb fiú fut a fiatalabb után.
Ő játszotta a rendőrt.
Amikor a rendőr elkapta a fiatalabb fiút,
leteperte a földre
megbilincselte képzeletbeli bilincsekkel,
kivette az a aprót a zsebéből
mondván, hogy "Ezt most lefoglalom".
Azután megkérdezte a fiút, hogy van-e nála kábítószer,
vagy körözés alatt áll-e.
Sokszor láttam ezt a játékot játszani.
Néha a gyerekek egyszerűen feladták a futást
lefeküdtek hassal a földre,
vagy nekidőltek a falnak, kezükkel a fejük felett.
Mindeközben a gyerekek ordítoztak egymásra:
"Na most lecsuklak,
na most lecsuklak, és soha többé nem mehetsz majd haza!"
Egyszer láttam egy hatévest, ahogy épp egy másik gyerek nadrágját húzta le
és próbált neki egy testüreg-vizsgálatot csinálni.
18 hónapig, amíg ezen a környéken éltem
feljegyeztem magamnak, akárhányszor
rendőri beavatkozást láttam a kerületben.
A 18 hónap alatt szemtanúja voltam,
ahogy a rendőrök gyalogosokat vagy autósokat állítanak meg az úton,
megmotozzák őket, vagy a nevüket kerestetik az adatbázisban,
ahogyan üldöznek embereket több utcán keresztül,
visznek be kihallgatásra, vagy tartóztatnak le valakit,
ami 5 nap kivételével minden nap megtörtént.
52 alkalommal láttam, ahogyan rátöri valakire a rendőrség az ajtót
üldöz valakit a házak között,
vagy letartóztat valakit a lakásán.
14-szer voltam szemtanúja, csupán az első másfél évben,
hogy rendőrök, ütlegelnek rugdosnak, taposnak fiatalokat,
miután már elkapták őket.
Lassacskán megismerkedtem egy fiatal testvérpárral:
Chuckkal és Timmel.
Chuck 18 éves volt amikor megismertem, végzős középiskolás diák.
Játszott az iskola kosárlabda csapatában és közepes tanuló volt.
A öccse, Tim, 10 éves volt.
És Tim nagyon szerette Chuckot, mindenhova követte őt,
és felnézett rá, mint egy mentorra.
Az anyjukkal és a nagyapjukkal éltek egy fedél alatt
egy átlagos emeletes házban, udvarral és verandával.
Az édesanyjuk függőséggel küszködött, egész gyermekkoruk óta.
Sosem volt állandó munkahelye hosszabb ideig.
A nagyapjuk nyugdíjából élt az egész család,
így hát szűkölködtek mindenben: ételben, ruhában, tanszerekben,
egész gyermekkoruk alatt.
Az egész család nagyon küszködött.
Tehát amikor megismertem Chuckot, végzős középiskolás diák volt,
épp akkor lett 18.
Azon a télen, az egyik fiatal az iskolaudvaron
Chuck anyukáját egy drogos kurvának hívta.
Chuck erre belenyomta az arcát a gyereknek a hóba,
erre a rendőrség súlyos testi sértéssel vádolta meg.
A másik gyereknek másnapra kutya baja sem volt,
talán csak a büszkesége sérült meg egy kicsit.
Na de mivel Chuck már 18 éves volt,
ezzel a váddal egyenesen a felnőtt megyei börtönbe került
a State utcán, Philadelphia észak-nyugati részén.
Miközben ült -- mivel nem volt pénze óvadékra --
egyre csak halasztódott és halasztódott a tárgyalás dátuma,
teljes végzős évén keresztül.
Végül aztán a tanév vége felé megvolt a tárgyalás,
ahol a bíró ejtette a vádakat
és Chuck haza jöhetett,
csupán pár száz dolláros bírósági költség kifizetésének a kötelezettségével.
Tim nagyon boldog volt aznap.
Következő ősszel Chuck megpróbált újra beiratkozni végzősként,
de az iskola titkára visszautasította,
mondván, hogy 19 évesen már túl idős az újrafelvételhez.
Később a bíróság körözést adott ki ellene, mivel nem tudta kifizetni
a 225 dolláros bírósági díjat, amivel tartozott
a tárgyalása után.
Így lett belőle a középiskolát otthagyó fiatal szökevény.
Tim első letartóztatása ugyanebben az évben történt
nem sokkal azután, hogy 11 éves lett.
Chuck-nak sikerült elrendeznie a bírósággal az ügyet,
részletekben kellett fizetnie a bírósági díjakat,
és épp Timet vitte az iskolába a barátnője autójával,
amikor is egy rendőr megállítja és ellenőrzi az adatbázisban az autót.
Kiderült, hogy lopott autóként volt bejelentve Kaliforniában.
Chucknak fogalma sem volt arról, hogy lopott autót vezet.
A barátnője nagybátyja vette az autót egy használtautó-kereskedésben
Philadelphia észak-keleti részén.
Chuck és Tim még a környéket sem hagyták el soha,
nemhogy Kaliforniában jártak volna.
Ennek ellenére a kerületi rendőrség
lopott áru átvételével vádolta Chuckot.
Pár nappal később egy fiatalkorúak bírája
Timet is elítélte, 11 évesen
bűnrészesség vádjával
így ő is kapott három év próbaidőt.
Ezzel a felfüggesztett büntetéssel a nyakában
Chuck leült az öccsével,
és elkezdte neki megtanítani, hogyan szaladjon el a rendőrök elől.
Sokszor leültek egymás mellé a hátulsó verandán,
nézték a közös hátsó utcát
és Chuck arra tanította Timet, hogyan szúrja ki a megfigyelő autókat,
hogyan viselkedjen éjszakai razziakor, hova és hogyan bújjon el.
Szeretném, ha elképzelnék egy percre
milyen életük lett volna Chucknak és Timnek,
ha olyan környéken nőttek volna fel, ahol a fiatalok egyetemre járnak
nem börtönbe.
Egy olyan környéken, mint ahol én nőhettem fel.
Persze azt gondolhatják, hogy
Chuck és Tim és az összes hasonló fiatal bűnöző!
Hát nem érdemlik meg, hogy börtönbe kerüljenek?
Nem érdemlik meg, hogy állandóan letartóztatástól rettegve éljenek?
Nos, én azt mondom, hogy nem érdemlik meg.
Ők nem.
És főként nem olyan dolgokért, amiket kiváltságosabb fiatalok
büntetlenül csinálhatnak állandóan.
Ha Chuck az én középiskolámba járt volna
annak az iskolaudvari verekedésnek
semmi következménye nem lett volna.
Soha nem lett volna belőle bírósági ügy.
Egyetlen ember, akivel együtt végeztem a középiskolát,
sem büntetett előéletű.
Senki. De el tudják képzelni,
hány lehetett volna, ha a rendőrség rendszeresen
megállította és megmotozta volna őket iskolába menet?
Vagy ha a házibulikon razziákat tartottak volna az éjszaka közepén?
Persze azt mondhatnák,
hogy nem pont ez a magas bebörtönzési arány az
ami miatt ilyen alacsony a bűnözés ráta?
A bűnözési ráta valóban alacsony, és ez jó.
Tényleg, ez egy jó dolog: alacsony a bűnözési ráta.
Meredeken leesett a 90-es évektől egészen 2000-ig.
Csakhogy a Nemzeti Tudományos Akadémia
által összehívott tudósok bizottsága tavaly megállapította,
hogy az összefüggés e történelmi csúcson lévő bebörtönzési arány
és az alacsony bűnözési arány között elég ingatag.
Kiderült, hogy a bűnözési arány hol alacsonyabb, hol magasabb
függetlenül attól, hogy hány fiatalt küldünk börtönbe.
Amikor az igazságszolgáltatásra gondolunk hajlamosak vagyunk
fekete-fehéren látni a dolgokat: jó és rossz, bűnös és ártatlan.
Ha valakit tévesen elítélnek, az igazságtalanság.
De ha valakit olyasmiért ítélnek el, amit tényleg elkövetett
akkor valóban büntetést érdemel.
Vannak ártatlan emberek és vannak bűnösök.
Vannak áldozatok és elkövetők.
Talán lehetnénk ennél szélesebb látókörűek.
Manapság az várjuk el a fiataloktól, akik a leghátrányosabb környéken élnek,
akiknek a legkevesebb családi javaik vannak,
akik az ország legrosszabb iskoláiba járnak,
akiknek a legnehezebb dolguk van a munkaerőpiacon
és akik olyan környéken élnek, ahol mindennapos az erőszak,
azt várjuk el tőlük, hogy a lehető legkeskenyebb ösvényen járjanak --
és semmi, de semmi rosszat ne tegyenek.
Miért nem támogatjuk ezeket a fiatalokat, akik ilyen kihívásokkal néznek szembe?
Miért nyújtunk nekik ehelyett bilincseket, börtönt és menekülő életmódot?
Nem tudnánk vajon valami jobbat kitalálni?
El tudnánk képzelni egy olyan igazságszolgáltatási rendszert,
amely a beilleszkedést, a megelőzést és az állampolgári integrációt
preferálja a büntetéssel szemben?
(taps)
Egy igazságszolgáltatási rendszer, ami elismeri
a színes bőrű szegények múltbeli kirekesztését itt az Egyesült Államokban,
és amely nem akarja ezt a kirekesztést a továbbiakban támogatni vagy fenntartani.
(taps)
És végül pedig: egy igazságszolgáltatási rendszer,
ami hisz a fekete bőrű fiatalokban, ahelyett hogy ellenségként kezelné őket.
(taps)
A jó hír az, hogy már alakulóban van ez a dolog.
Pár éve Michelle Alexander megírta "Az új Jim Crow" című könyvet,
ami bebörtönzést új szemszögből, történelmi léptékű
polgárjogi kérdésként mutatja be az amerikaiaknak.
Obama lnök és Eric Holder főügyész nagyon keményen kiálltak
az ítélethozatal reformja mellet, elismerve,
hogy a bebörtönzések faji egyenlőtlenségei egy valós probléma.
Látjuk, amint államok polgári jogi megfontolásból kezdenek felhagyni
az "Állítsd meg és kutasd át!" hozzáállással.
Látjuk, amint városok és államok legalizálják a marihuána birtoklását.
New York, New Jersey és Kalifornia csökkenteni kezdte
a bebörtönzöttek számát, bezárva börtönöket,
mindeközben mégis a bűnözési ráta csökkenését tapasztalva.
Már Texas is beszállt:
börtönöket zár be, és inkább az oktatásba fektet.
Egy érdekes koalíció formálódik a jobb- és a bal oldal között:
volt rabok és konzervatív jogászok,
emberjogi aktivisták és liberálisok,
a rendőri brutalitás ellen
az utcán tüntető fiatalok
és idősebb, tehetősebb emberek között
-- akár innen közönségből is --
akik nagy pénzeket fektetnek, a bebörtönzés elleni kezdeményezésekbe.
Egy nagyon megosztott Kongresszusban
az igazságszolgáltatási rendszer reformja
az egyetlen dolog, amiben
a jobb- és a baloldal egyetért.
Nem hittem volna, hogy ezt a dolgot én megérem.
Úgy hiszem, sok ember, akik fáradhatatlanul dolgoztak azon,
hogy a történelmi magasságú bebörtönzési arány
okairól és következményeiről írjanak
nem gondolták volna, hogy ezt a pillanatot megérik.
A kérdés csak az, hogy mit hozunk ki mi ebből?
Mennyit tudunk ezen változtatni?
Végül egy felhívással szeretnék fordulni
az egyetemista fiatalokhoz
és azokhoz, akik mindennap küzdenek az ellen, hogy ne kerüljenek börtönbe
vagy hogy letöltsék a büntetésüket és visszakerüljenek otthonukba.
Talán úgy tűnhet, hogy ez a két életút két külön világ,
de ennek a két intézménynek a fiataljaiban
egy dolog közös: valamennyien vezetők lehetnek
az igazságszolgáltatás reformjának megvalósításában.
A fiatalok mindig élen jártak az egyenlőségért,
az emberekkel való méltó bánásmódért
és a szabadságért vívott harcban.
A fiatalok számára, akik most válnak felnőtté
az lenne a küldetés, hogy ezen a fordulóponton,
véget vessenek a tömeges bebörtönzéseknek, és hogy létrehozzanak
egy olyan igazságszolgáltatási rendszert, ahol a hangsúly az "igazság" szón van,
Köszönöm.
(taps)