Na cestu mladých Američanů k dospělosti
dohlížejí dvě instituce.
O první toho slýcháme hodně: univerzita.
Někteří si možná vybaví to vzrušení, které cítili,
když se vydali poprvé na vysokou.
Někteří z vás jsou možná na univerzitě právě teď
a právě teď to vzrušení prožíváte.
Vysoká má nějaké nedostatky.
Je drahá a mladí lidé se ocitají v dluzích.
Ale celkem vzato, je to poměrně dobrá cesta.
Mladí lidé ukončují školu plni pýchy, s novými přáteli
a s hodně znalostmi o světě.
A to možná nejdůležitější,
s větší šancí uspět na pracovním trhu, než před univerzitou.
Dnes bych ale ráda mluvila o té druhé instituci,
která dohlíží na dospívání v USA.
Touto institucí je vězení.
Mladí lidé na této cestě se potkávají s probačními úředníky,
namísto s učiteli.
Namísto školy chodí k soudu.
Místo roku v zahraničí jedou do státního nápravného zařízení.
Ve dvaceti letech
nemají tituly z obchodu a angličtiny
ale kriminální záznam.
Tahle instituce nás i hodně stojí,
okolo 40tis. dolarů ročně (cca 1 mil. Kč)
za jednoho mladého člověka ve vězení v New Jersey.
Je to placeno daňovými poplatníky
a děti za to mají chladnou vězeňskou celu
a trvalý záznam, když se vrátí domů
a žádají o práci.
Na této cestě k dospělosti se v USA ocitá stále více a více dětí,
než kdykoliv předtím, v posledních 40ti letech
se počet uvězněných zvýšil o 700%.
Dnes mám pouze jeden obrázek.
Tady je.
Zde je počet uvězněných lidí,
zhruba 716 lidí na 100tis. lidí v populaci.
Zde je mezinárodní srovnání zemí OECD.
Nejhorší je, že děti, které posíláme do vězení,
jsou většinou afroameričané či z latinskoamerické komunity,
takže vězení teď vstupuje mezi mladé lidi snažící se si
uskutečnit Americký Sen.
Problém je vlastně ještě o něco horší,
neposíláme totiž děti jen do vězení,
ale zatěžujeme je soudními poplatky,
probačními a propouštěcími omezeními,
nízkými zárukami,
žádáme po nich život v domovech na půli cesty a v domácím vězením.
Žádáme po nich, aby vyjednávali s policií,
která do barevných komunit vstupuje
ne se záměrem hlídat veřejnou bezpečnost,
ale kvůli zvýšení počtů zatčení a zvýšení příjmů do městské pokladny.
Toto je skryté podhoubí našeho historického experimentu s tresty:
mladí lidé se neustále strachují, že budou zastaveni, prohledáni a chyceni.
A to nejen v ulicích, ale i ve svých domovech,
ve škole a v práci.
Začala jsem se o tuto možnou cestu dospívání zajímat,
když jsem sama byla studentkou
na Univerzitě v Pennsylvánii
po roce 2000.
Pennsylvánská univerzita je zasazena v historické africko-americké čtvrti.
Takže máte ty dvě rozdílné cesty, probíhající souběžně:
děti navštěvující elitní soukromou univerzitu
a děti z přilehlého sousedství,
někteří se dostanou na univerzitu,
ale velké množství je posláno do vězení.
Během mého druhého roku na VŠ, jsem začala doučovat dívku, která byla na střední
a která žila cca 10 min od univerzity.
Krátce na to se vrátil domů její bratranec ze zadržovacího centra pro mladistvé.
Bylo mu 15 let, akorát nastoupil na střední školu.
Spřátelila jsem se s ním, s jeho kamarády i rodinou
a zeptala jsem se ho, co by říkal na to, kdybych sepsala jeho příběh
jako svou bakalářskou práci.
Z této bakalářské práce se poté stala diplomová práce na Princetonu
a nyní je z ní i kniha.
Na konci svého druhého ročníku
jsem se do tohoto sousedství přestěhovala a žila tam následujících 6 let,
zkoušejíc porozumět, čemu mladí čelí během svého dospívání.
Během prvního týdne, který jsem tu strávila,
jsem viděla dva chlapce, 5 a 7 let staré,
hrát si na honěnou,
kdy starší kluk honil toho druhého.
Hrál policajta.
Když jako policajt toho mladšího chytil,
srazil ho na zem,
spoutal ho smyšlenými pouty,
z kapsy mu vytáhl čtvrťák
říkajíc: "Tohle se zabavuje!"
Zeptal se dítěte, zda u sebe má nějaké drogy
nebo zda je na něho vydán zatykač.
Tuto hru jsem viděla opakovaně,
někdy se děti prostě vzdaly a přestaly utíkat,
lehly si na zem
s rukama nad hlavou, nebo si stouply proti zdi.
Děti na sebe navzájem pokřikovaly,
"Zabásnu tě,
zavřu tě a už se domů nikdy nevrátíš!"
Jednou jsem viděla šestileté dítě stahovat kalhoty jinému dítěti
a snažilo se mu udělat prohlídku dutin.
Během prvních 18 měsíců, co jsem tam žila,
jsem si pokaždé zapsala poznámku, když jsem viděla nějaký kontakt policie
s lidmi - s mými sousedy.
Takže během těchto prvních 18ti měsíců
jsem sledovala policii zastavovat chodce na ulici nebo lidi v autech,
prohledávat je, zapisovat si jejich jména,
honit lidi v ulicích,
vyslýchat je,
nebo zatýkat je každičký den, až na 5 výjimek.
52x jsem viděla policii vyrážet dveře,
honit lidi v domech
nebo zatýkat někoho v jeho domě.
14x jsem během toho roku a půl
sledovala policii, jak mlátí, škrtí, bije, kope mladé muže
po tom, co je chytila.
Kousek po kousku jsem se seznamovala s dvěma bratry,
Chuckem a Timem.
Chuckovi bylo 18, když jsme se seznámili a měl dokončit střední.
Hrál v basketbalovém týmu a měl dvojky a trojky.
Jeho mladšímu bratrovi, Timovi, bylo 10 let.
Tim Chucka miloval a skoro všude ho následoval,
aby mu byl Chuck mentorem.
Žili s mámou a dědou
ve dvoupodlažním řadovém domku, vepředu s trávníkem a se zadní verandou.
Máma bojovala se závislostí po celou dobu, co chlapci vyrůstali.
Nikdy si žádnou práci neudržela po delší dobu.
Dědova penze všechny živila,
ale na jídlo a oblečení moc peněz neměli,
a ani na zaplacení školních pomůcek rostoucích chlapců.
Rodina se protloukala.
Takže když jsme se potkali, Chuck byl v posledním ročníku na střední.
Akorát mu bylo 18 let.
Tu zimu dítě na školním hřišti
zavolalo na Chucka, že jeho máma je kokainová děvka.
Chuck zabořil dítěti obličej do sněhu
a školní policisté jej obvinili a to s přitěžujícími okolnostmi.
To dítě bylo na druhý den v pořádku,
myslím, že víc než co jiného, utrpěla pouze jeho pýcha.
Nicméně, protože Chuckovi bylo již 18 let,
tyto přitěžující okolnosti ho poslaly do vězení pro dospělé
na State Road v severo-východní Philadelphii,
kde seděl, neschopen zaplatit kauci - - protože si ji nemohl dovolit.
Zatímco soudní termíny se vlekly,
zameškal téměř celý rok.
Konečně, na konci sezóny,
mu soudce zrušil většinu obvinění
a Chuck mohl jít domů
pouze s několika stovkami dolarů, které musel na poplatcích soudu zaplatit.
Tim byl ten den šťastný.
Příští rok na podzim se Chuck pokusil znova zapsat do školy,
ale školní sekretářka mu řekla, že
už mu bylo 19 let a že je příliš starý, aby mohl být znovu přijat.
Poté na něj soudce vydal zatykač,
protože nemohl soudu splatit 225 dolarů za poplatky,
které se objevily několik týdnů po uzavření případu.
Takže nedokončil školu a žil na útěku.
Timovo první zatčení přišlo o něco později téhož roku
po oslavení jedenáctých narozenin.
Chuckovi se podařilo zařídit stažení zatykače,
na soudní poplatky měl splátkový kalendář
a vezl Tima do školy v autě své přítelkyně.
Tak jej zastavil policista, prohledal auto
a ukázalo se, že auto bylo ukradeno v Kalifornii.
Chuck neměl tušení, že auto bylo kradené.
Strýc jeho přítelkyně jej koupil v aukci
v severovýchodní Philladephii.
Chuck a Tim nikdy nebyli za hranicemi,
natož v Kalifornii.
Nicméně, policisté na okrsku
obvinili Chucka z držení ukradeného majetku.
O několik dnů později, u soudu pro mladistvé,
obvinili 11ti letého Tima
z napomáhání při držení ukradeného majetku
a byl poté na tři roky na podmínce.
S touto podmínkou
si Chuck se svým malým bratrem sedl
a začal ho učit, jak má policii utéct.
Seděli vedle sebe na zadní verandě,
koukali do sdílené uličky
a Chuck učil Tima, jak poznat auta v utajení,
jak vyjednávat při noční policejní razii, jak a kde se schovat.
Chci, abyste si na chvíli představili,
jaké by byly životy Chucka a Tima,
kdyby žili v okolí, kde děti chodí na univerzitu,
ne do vězení.
V takovém sousedství, ve kterém jsem vyrostla já.
Fajn, můžete říct.
Ale děti jako Chuck a Tim přece páchají zločiny!
Nezaslouží si tedy být ve vězení?
Nezaslouží si žít ve strachu ze zatčení?
Inu, moje odpověď by byla ne.
Nezaslouží.
A rozhodně ne pro věci, které mohou jiní mladí lidé,
ti více privilegovaní, dělat beztrestně.
Kdyby Chuck chodil na mou střední školu,
ta školní bitka by skončila tam,
na školní hřišti.
Nikdy by to nebylo posuzováno jako násilný trestný čin.
Nikdo z lidí, se kterými jsem šla na vysokou,
nemá záznam v trestním rejstříku.
Nikdo.
Ale umíte si představit, kolik by jich bylo, kdyby je policie zastavila na cestě
do školy a prohledala jim kapsy kvůli drogám?
Nebo kdyby vpadli na jejich večírky uprostřed noci?
Fajn, můžete říct.
Ale není toto vysoké číslo zatčených
částečnou příčinou velmi nízké úrovně kriminality?
Zločinnost je dole. To je dobře.
Je to vážně dobrá věc. Zločinnost je dole.
Od devadesátých let to strmě klesalo.
Ale podle výboru akademiků,
svolaného Národní Akademií Věd v minulém roce,
vztah mezi naší historicky vysokou mírou uvěznění
a naší nízkou mírou kriminality je docela vratký.
Ukazuje se, že míra kriminality stoupá a klesá,
a to bez ohledu na to, kolik mladých lidí pošleme do vězení.
Sklouzáváme k vnímání spravedlnosti poměrně úzkoprse:
dobrý a špatný, nevinný a vinný.
Nespravedlnost je o tom, být nesprávně obviněn.
Takže jestli jste obviněni za něco, co jste udělali,
měli byste za to být i potrestáni.
Jsou nevinní a vinní lidé,
jsou oběti a jsou pachatelé.
Možná bychom mohli uvažovat v trochu širším kontextu.
Právě teď chceme po dětech, které žijí v nejvíce znevýhodněných čtvrtích,
které mají nejméně rodinných prostředků,
které navštěvují nejhorší školy v zemi,
které čelí nejtěžším překážkám na trhu práce,
které žijí ve čtvrtích, kde je násilí každodenní problém,
chceme po nich, aby se pohybovali po nejužší možné čáře -
chceme, aby vlastně nikdy neudělali nic špatně.
Proč tyto mladé děti nepodporujeme, aby takovýmto problémům mohli čelit?
Proč jim nabízíme pouze pouta, vězení a uprchlickou existenci?
Umíme si představit něco lepšího?
Umíme si představit systém trestního práva, který upřednostňuje zotavení,
prevenci a občanské začlenění
spíše než potrestání?
(Potlesk)
Systém trestního soudnictví, který uznává
odkaz vyloučení, kterému chudí barevní lidé v USA čelí
a který nepodporuje ani nepodněcuje toto vylučování.
(Potlesk)
A konečně, systém trestního práva, který věří v černošské mladistvé,
spíše než se k nim chová jako k nepříteli, který musí být zadržen.
(Potlesk)
Dobrou zprávou je, že my už to děláme.
Před několika lety, napsala Michelle Alexander knihu "The New Jim Crow",
ve které přiměla Američany vidět uvěznění jako problém civilních práv
v historických rozměrech tak, jak je předtím neviděli.
Prezident Obama a generální prokurátor Eric Holder se jasně vyjádřili
o reformě o odsouzení,
o nutnosti řešení rasového nepoměru uvězněných.
Vidíme státy zamítat praktiku "Zastav a prošacuj",
která ve skutečnosti porušuje lidská práva.
Vidíme města a státy legalizující držení marihuany.
New York, New Jersey a Kalifornie
snižují počet uvězněných lidí, zavírají věznice
a také jim prudce klesá úroveň kriminality.
Texas se nyní do této hry také zapojuje,
také zavírá věznice a investuje do vzdělání.
Tato kuriózní koalice se vytváří zleva i zprava,
je složená z bývalých vězňů a fiskálních konzervativců,
z bojovníků za lidská práva a z liberálů,
z mladých lidí, kteří protestují v ulicích proti policejnímu násilí
na neozbrojených černých mladistvých,
a ze starších, bohatších lidí -
- někteří z nich jsou zde v publiku -
pumpují veliké sumy peněz do iniciativ proti věznění.
Ve velmi rozděleném Kongresu je
práce na reformách našeho soudního systému
jedinou věcí, pro kterou se pravice a levice spojí.
Nemyslela jsem si, že tento politický moment během svého života zažiji.
Myslím, že mnoho lidí, kteří neúnavně pracují,
aby psali o příčinách a následcích
našich historických maximech uvězněných lidí,
si nemyslelo, že tento moment během svého života zažijeme.
Otázkou pro nás nyní ale je, kolik toho můžeme udělat my?
Kolik toho můžeme změnit?
Chci skončit prosbou k mladým lidem,
k těm, kteří chodí na univerzitu
a k mladým lidem, kteří se snaží nedostat do vězení
nebo se z něj dostat ven a vrátit se domů.
Možná to vypadá, že tyto cesty k dospělosti jsou dva rozdílné světy,
ale mladí lidé patřící do těchto dvou institucí,
které nás převádějí do dospělosti,
mají jednu věc společnou:
Všichni mohou pracovat na vedení reformy našeho soudního systému.
Mladí lidé byli vždy vůdci boje za rovná práva,
aby více lidem byla ponechána jejich důstojnost
a reálná šance na svobodu.
Misí generace mladých,
kteří dospívají v tomto potenciálně zlomovém období,
je ukončení masového uvězňování a vybudování nového soudního systému,
důrazně založeném na slovu spravedlnost.
Děkuji.
(Potlesk)