Dakle, čip, pesnik i dečak.
Pre tačno 20 godina,
juna 1994, Intel je objavio
da postoji greška
u jezgru njihovog Pentium čipa.
Duboko u kodu SRT algoritma
koji proračunava srednje nužne količnike
iterativnih lebdećih tačaka deljenja -
ne znam šta to znači, ali tako piše na Vikipediji -
postojao je propust i greška,
što je značilo postojanje izvesne verovatnoće
da bi rezultat računanja mogao da bude pogrešan,
a verovatnoća je bila jedan na svakih
360 milijardi proračuna.
Intel je saopštio da će prosečna tabela
imati grešku svakih 27.000 godina.
Nisu pridavali značaj tome,
ali zajednica je bila zgrožena.
Zajednica, tehničari, zahtevali su
da se greška ispravi.
Nisu hteli tiho da stoje po strani
dok im Intel nudi ove čipove.
Nastala je revolucija širom sveta.
Ljudi su krenuli u protestni marš -
dobro, nije baš tako bilo -
ali pobunili su se i zahtevali su
od Intela da popravi grešku.
I Intel je izdvojio 475 miliona dolara
kako bi finansirao zamenu miliona čipova
i ispravio grešku.
Naše društvo je potrošilo milijarde dolara,
baveći se problemom
koji bi iskrsao jednom na svakih 360 milijardi
proračuna.
Broj dva: pesnik.
Ovo je Martin Nimoler.
Poznata vam je njegova poezija.
Negde na vrhuncu nacističkog perioda
počeo je da ponavlja stihove:
"Prvo su došli po komuniste,
a ja se nisam pobunio
jer nisam bio komunista.
Onda su došli po socijaliste.
Onda su došli po sindikalce.
Onda su došli po Jevreje.
A onda su došli po mene.
Ali tada nije bilo više nikog da se pobuni."
Nimoler nam pruža poseban vid spoznaje.
Ovo je uvid u srž inteligencije.
Mogli bismo to zvati potpunom osvešćenošću.
To je naročit vid testa:
jesi li u stanju da prepoznaš
glavnu pretnju i da na nju odgovoriš?
Možeš li da spaseš sebe i svoju vrstu?
Izgleda da su mravi dobri u ovome.
Krave baš i nisu.
Da li vidite obrazac?
Možete li da vidite obrazac, da ga prepoznate
i potom uradite nešto po tom pitanju? Broj dva.
Broj tri: dečak.
Ovo je moj prijatelj Aron Švarc.
On je Timov prijatelj.
On je prijatelj mnogih od vas u publici.
Pre sedam godina,
Aron mi je prišao s pitanjem.
Bilo je to neposredno pred moj prvi TED govor.
Bio sam tako ponosan. Pričao sam mu o mom govoru:
"Zakoni koji guše kreativnost".
A Aron me je pogledao,
bio je malo nestrpljiv, i rekao:
"Pa kako uopšte misliš
da rešiš probleme o kojima pričaš?
Autorska prava, politika interneta,
kako uopšte misliš da se baviš ovim problemima
dokle god postoji temeljna korupcija
u radu naše vlade?"
Malo me je izbacio iz takta.
Nije delio moj entuzijazam.
Rekao sam mu: "Znaš, Arone,
nije to moja oblast, nije moja oblast."
Rekao je: "Misliš, nije to tvoja akademska oblast?"
Rekao sam: "Da, nije to moja akademska oblast."
Pitao je: "A građanska oblast?
Tebe kao građanina?"
Takav je bio Aron.
Nije govorio. Postavljao je pitanja.
No ovo pitanje je bilo rečitije
od zagrljaja mog četvorogodišnjaka.
Govorio mi je:
"Moraš da se osvestiš,
da postaneš osvešćen, jer postoji
greška u jezgru operativnog sistema
ove demokratije.
A ta greška se ne pojavljuje jednom u 360 milijardi puta
kada naša demokratija donosi odluke.
Već svaki put,
prilikom svakog važnog pitanja.
Moramo prestati da budemo goveda ovog političkog uređenja.
Moramo da usvojimo,
prava reč je fourmi-formatski stav -
tako mi bar internet kaže -
stav blizak mravljem,
pomoću koga ćemo znati da prepoznamo grešku,
spasemo svoju vrstu i svoj narod.
Ukoliko ste znali Arona Švarca,
znate da smo ga izgubili
pre tačno godinu dana.
Bilo je to nekih šest nedelja
pre mog TED govora
i bio sam zahvalan Krisu
što me je zamolio za taj govor,
ne zato što ću razgovarati s vama,
iako je i to bilo sjajno,
već zato što me je to izvuklo iz užasne depresije.
Bila je to neopisiva tuga.
Jer sam se morao usredsrediti.
Morao sam da se usredsredim na ono što sam želeo da vam kažem.
To me je spasilo.
No nakon ushita, uzbuđenja,
snage koja dolazi iz ove zajednice,
počeo sam da žudim za manje sterilnim,
manje akademskim pristupom ovim pitanjima,
pitanjima o kojima sam vam govorio.
Usmerili smo pažnju na Nju Hempšir
kao metu ovog političkog pokreta,
jer su predsednički izbori u Nju Hempširu
izuzetno važni.
Tu je postojala grupa Njuhempširski ustanak,
koja je započela priču o tome kako da
pitanja vezana za korupciju, pretvorimo u centralnu temu 2016.
Ali drugo biće mi je zaokupilo pažnju,
žena po imenu Doris Hadok, iliti Baka D.
Pre petnaest godina, 1. januara 1999,
u 88. godini, Baka D je krenula u šetnju.
Krenula je iz Los Anđelesa
i zaputila se ka Vašingtonu,
sa samo jednim znakom na grudima, na kom je pisalo:
"reforma finansiranja stranaka".
Nakon osamnaest meseci,
u 90. godini,
stigla je u Vašington sa stotinama sledbenika,
uključujući i kongresmene, koji su ušli u kola
i odvezli se na kilometar i po od grada
kako bi šetali s njom.
(Smeh)
Ja nemam 13 meseci
da šetam državom.
Imam troje dece koja mrze da šetaju
i ženu koja, izgleda,
još uvek mrzi kad nisam kod kuće,
iz nekih čudnih razloga,
tako da to nije bila opcija,
ali zapitao sam se:
možemo li malo da preradimo Baku D?
Kako bi bilo da u januaru, umesto šetnje duge 5150 km,
krenemo u šetnju dugu 298 km
duž Nju Hempšira.
Tako smo 11. januara,
na godišnjicu Aronove smrti,
započeli šetnju koja je završena 24. januara,
na dan rođenja Bake D.
Tokom šetnje ukupno 200 ljudi nam se pridružilo,
dok smo išli od samog vrha do samog kraja Nju Hempšira,
raspravljajući o ovom pitanju.
I ono što me zaprepastilo,
nešto što uopšte nisam očekivao,
bili su strast i bes
prisutni kod svih s kojima smo razgovarali o tome.
Saznali smo iz ankete da 96 procenata Amerikanaca
veruje da je važno umanjiti uticaj
novca na politiku.
Političari i stručnjaci će vam reći
kako tu nema pomoći,
Amerikanci ne mare za to,
a razlog tome je
što 91 procenat Amerikanaca
smatra da se ne može ništa uraditi po tom pitanju.
I ovaj jaz između 96 i 91
objašnjava našu politiku rezignacije.
Mislim, konačno, bar nas 96 posto
bismo voleli da letimo poput Supermena,
ali zato što bar 91 posto nas veruje da ne možemo,
ne skačemo sa visokih zgrada svaki put
kad nam se prohte.
Zbog toga prihvatamo i naša ograničenja
kada je ova reforma u pitanju.
Ali kada date ljudima osećaj nade,
to osećanje potpune nemoći počinje da kopni.
Kako je Harvi Milk govorio: ako im daš nadu,
dao si im priliku, način da misle
kako je promena moguća.
Nada.
A nada je nešto u čemu smo mi, Aronovi prijatelji,
omanuli, jer smo dozvolili da on
izgubi taj osećaj nade.
Voleo sam tog dečaka kao rođenog sina.
Ali izneverili smo ga.
Ja volim svoju zemlju
i tu neću da omanem.
Tu neću da omanem.
Držaćemo se tog osećaja nade
i borićemo se za njega,
koliko god se ova borba bude činila nemogućom.
Šta je sledeće?
Započeli smo ovaj marš s 200 ljudi,
sledeće godine će ih biti 1000
na različitim putanjama,
marširaće tokom januara meseca
i srešće se u Konkordu da proslave ovaj cilj,
a zatim 2016, pre predsedničkih izbora,
biće nas 10.000 koji marširamo zemljom
i srešćemo se u Konkordu da proslavimo svoj cilj.
Dok smo marširali, širom zemlje ljudi
su nas pitali: "Možemo li mi isto ovako
u našoj državi?"
Zato smo započeli platformu nazvanu Šetači B.D.,
to jest, Šetači bake D,
a Šetači bake D će marširati
duž zemlje u ime ove reforme. Broj jedan.
Broj dva: sa nama je,
na ovom maršu, bio i jedan od osnivača Tanderklapa,
Dejvid Kasino,
i pitao je: "Šta možemo da učinimo?"
Pa su razvili platformu,
koju objavljujemo danas,
koja će nam omogućiti da okupimo glasače
koji su posvećeni ovoj ideji reforme.
Bez obzira gde bili,
u Nju Hempširu ili van Nju Hempšira,
možete se prijaviti i biti informisani
o stavu kandidata po ovom pitanju
i tako odlučiti za koga da glasate,
što će za posledicu imati
ostvarenje ove mogućnosti.
I konačno broj tri, najteže.
Živimo u dobu Super PAC-a.
Zaista, juče je Merijam objavila
da će Merijam-Vebsterov rečnik uključiti i reč Super PAC.
To je sad zvanična reč u rečniku.
Zato ćemo 1. maja, iliti na Mejdej,
isprobati jedan eksperiment.
Pokušaćemo da lansiramo,
nešto što smatramo Super PAC-om
koji će dokrajčiti sve Super PAC-ove.
Ovo funkcioniše na sledeći način.
U protekloj godini smo radili
sa analitičarima i političkim ekspertima
kako bi izračunali koliko bi nas koštalo
da obezbedimo dovoljno glasova u kongresu SAD-a
i time omogućimo ovu temeljnu reformu.
Koja je to cifra? Pola milijarde? Milijardu?
Koja je to cifra?
I onda, koja god to cifra bila
stavićemo ponudu, poput onih na Kikstarteru,
jer je Kikstarter zabranjen u politici,
ali nešto slično Kikstarteru.
Započećemo kampanju odozdo.
Ljudi će prvo davati manje donacije u dolarima,
od njih će zavisti dostizanje izuzetno ambicioznih ciljeva,
a kada se ti ciljevi ostvare
okrenućemo se većim donatorima,
kako bismo ih nagovorili da doprinesu što je više moguće
osnivanju neke vrste Super PAC-a, neophodnog da bismo
pobedili ovaj problem,
da bismo promenili uticaj novca na politiku
i 8. novembra,
juče sam saznao da je to dan
kada bi Aron napunio 30 godina,
8. novembra
ćemo slaviti 218 zastupnika
u parlamentu i 60 senatora
u senatu SAD-a,
koji će biti posvećeni ideji
ove suštinske reforme.
Sinoć smo slušali želje.
Evo moje želje.
Prvi maj.
Neka ideali jednog dečaka
ujedine jednu naciju oko jedne sudbonosne ideje
da smo svi mi jedan narod,
narod kome je obećana vlada,
vlada koja je obećala da će
da zavisi samo i isključivo od naroda, narod,
kako nam je Medison rekao,
ne čine više bogati od siromašnih.
Prvi maj.
I možeš li ti prvi, prvi ti da se priključiš pokretu,
ne zato što si političar,
ne zato što si ekspert,
ne zato što je to tvoja oblast,
već zato što, ako nešto jesi,
jesi građanin?
Aron me je to pitao.
Sad ja pitam vas.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)