שבב, משורר ונער.
עברו רק כ-20 שנה
מאז יוני 1994, כש"אינטל" הודיעה
שיש פגם
בליבה של שבב ה"פנטיום" שלה.
במעמקי הקוד של אלגוריתם אס-אר-טי
שמחשב את מנות הביניים הנחוצות
לחיזרור נקודות חלוקה צפות --
אין לי מושג מה זה אומר, אבלל ככה כתוב בוויקיפדיה --
היו שם פגם ושגיאה
שמשמעם היתה שקיימת הסתברות מסוימת לכך
שתוצאת החישוב תהיה טעות,
וההסתברות היתה של חישוב אחד
ל-360 מיליארד חישובים.
כלומר, "אינטל" הודיעה שבגליון האלקטרוני הממוצע
תיפול טעות פעם ב-27,000 שנה.
בעיניהם זה לא היה משמעותי,
אבל בקהילה קמה סערה.
הקהילה, אנשי הטכנולוגיה, אמרה,
שמוכרחים לטפל בפגם הזה.
הם לא יעברו על זה בשתיקה,
משום ש"אינטל" נתנה להם את השבבים האלה.
כך שהתחוללה מהפכה עולמית.
אנשים יצאו לרחובות בדרישה --
טוב, לא ממש-ממש כך --
אבל הם קמו ודרשו
ש"אינטל" תתקן את הפגם.
ו"אינטל" הקצתה 475 מיליון דולר
למימון החלפתם של מיליוני שבבים
במטרה לתקן את הפגם.
כלומר, מיליארדי דולרים, בחברה שלנו,
הוצאו על תיקון בעיה
שתופיע אחת ל-360 מיליארד
חישובים.
מס' 2: משורר.
זהו מרטין נימיולר.
אתם מכירים את שירתו.
בערך בשיא העידן הנאצי,
הוא החל לחזור על הפזמון:
"תחילה הם תקפו את הקומוניסטים;
"לא עשיתי דבר,
"לא פציתי פה, כי לא הייתי קומוניסט.
"אחר תקפו את הסוציאליסטיים.
"אחר תקפו את אנשי האיגודים המקצועיים.
"אחר תקפו את היהודים,
"ואחר תקפו אותי.
"אבל לא נותר איש שידבר בשמי."
נימיולר מציע תובנה מסוימת.
זו תובנה שמתייחסת לליבת התבונה.
נוכל לכנות אותה: "היות בעל מושג מהחיים שלך"
זהו מעין מבחן:
האם תוכלו לזהות
איום סמוי, ולהגיב?
האם תוכלו להציל את עצמכם או את בני-מינכם?
מסתבר שהנמלים טובות מאד בזה.
פרות? לא כל-כך.
האם אתם יכולים לזהות את הדפוס?
האם אתם יכולים לזהות דפוס ולאחר להכיר בו,
ולעשות משהו לגביו?
מס' 3: נער.
זהו חברי ארון שוורץ.
הוא חברו של טים.
הוא מיודד עם רבים מכם, כאן בקהל,
ולפני 7 שנים
ארון הגיע אלי עם שאלה.
זה היה ממש לפני שעמדתי להרצות בפעם הראשונה שלי ב-TED.
הייתי כה גאה. סיפרתי לו על ההרצאה שלי,
"חוקים שחונקים את היצירתיות".
וארון הביט בי
בקוצר-רוח מסוים, ואמר:
"איך בכלל אתה מתכוון
"לפתור את הבעיות שעליהן אתה מדבר?
"בעיות של מדיניות קניין רוחני, מדיניות אינטרנט,
"איך אתה בכלל מתכוון לגשת לבעיות האלה,
"כל עוד קיימת השחיתות הבסיסית הזו
"באופן שבו הממשל שלנו פועל?"
זה קצת בילבל אותי.
הוא לא גילה השתתפות בחדוות הנצחון שלי.
אמרתי לו: "יודע מה, ארון,
"זה לא התחום שלי. לא התחום שלי."
הוא ענה: "אתה מתכוון שכאקדמאי, זה לא התחום שלך?"
אמרתי: "כן. כאקדמאי. זה לא התחום שלי."
הוא ענה: "וכאזרח?"
וכאזרח?
כזה היה ארון.
הוא לא אמר. הוא שאל.
אבל שאלותיו היו ברורות
ממש כמו חיבוק של בתי בת ה-4.
מה שהוא אמר לי היה,
"אתה חייב שהיה לך מושג מהחיים שלך.
"אתה חייב שיהיה לך מושג, כי ישנו
"פגם בליבת מערכת ההפעלה
"של הדמוקרטיה הזאת,
"ולא מדובר בפגם של פעם אחת מתוך 360 מיליארד פעמים
"שבהן הדמוקרטיה שלנו מנסה לקבל החלטות.
"אלא בכל פעם ופעם,
"בכל סוגיה חשובה."
עלינו לשים קץ לבהמיות של החברה הפוליטית הזאת.
עלינו לאמץ, כך מסתבר --
המונח הוא "גישה פורמית-פורמטית" --
זה מה שנאמר באינטרנט --
הגישה האומדת של הנמלה,
שמביאה אותנו להכיר בפגם הזה,
להציל את המין שלנו ואת עמנו.
אם אתם יודעים מי זה ארון שוורץ,
אתם יודעים שאיבדנו אותו
לפני קצת יותר משנה.
זה היה כשישה שבועות
לפני שנתתי את הרצאת TED שלי,
והייתי אסיר-תודה לכריס
על שביקש ממני לתת את הרצאת TED ההיא,
לא בגלל ההזדמנות להרצות לכם,
אם כי זה היה נהדר,
אלא משום שזה חילץ אותי מדכאון עצום.
לא יכולתי אפילו להתחיל לתאר את היגון.
כי הייתי חייב לשמור על מיקוד.
הייתי חייב להתמקד במה שאומר לכם.
זה הציל אותי.
אבל אחרי ההמולה וההתרגשות,
הכוח שנובע מהקהילה הזאת,
התחלתי לחלום על דרך נקיה פחות,
דרך אקדמית פחות להתייחס לסוגיות האלה,
הסוגיות שעליהן הרציתי.
התחלנו להתמקד בניו-המפשייר
כמטרתה של התנועה הפוליטית הזאת,
משום שהבחירות המקדימות בניו-המפשייר
הן כל-כך חשובות.
זאת היתה קבוצה בשם "מורדי ניו-המפשייר",
שהחלה להתדיין כיצד לגרום
לסוגיית השחיתות הזו להיות מרכזית ב-2016.
אבל נשמה אחרת היא שהציתה את דמיוני:
אשה בשם דוריס האדוק, או סבתא די.
ב-1 לינואר, 1999, לפני 15 שנה,
בגיל 88, סבתא די יצאה לצעדה.
היא יצאה מלוס-אנג'לס
והחלה לצעוד לעבר וושינטון הבירה,
עם שלט בודד על חזה, שאמר:
"מסע לרפורמה בכספים".
כעבור 18 חודשים,
בגיל 90,
היא הגיעה לוושינגטון כשעימה מאות מצטרפים,
כולל חברי קונגרס רבים, שנכנסו למכוניות
ונסעו כקילומטר וחצי אל מחוץ לעיר
כדי לצעוד איתה.
[צחוק]
לי אין 13 חודשים
כדי לחצות את הארץ.
יש לי 3 ילדים ששונאים ללכת ברגל,
ואשה, שמסתבר,
עדיין לא אוהבת כשאני לא בבית
מסיבות השמורות עימה,
כך שזו אינה אפשרות מבחינתי.
אבל השאלה ששאלתי היא,
האם אפשר לעשות רמיקס קטן של סתבא די?
מה עם צעדה, לא של 5,000 ק"מ,
אלא של 300 ק"מ לרוחב ניו-המפשייר
בינואר?
אז ב-11 לינואר,
ביום השנה למותו של ארון,
יצאנו לצעדה שהסתיימה ב-24 לינואר,
ביום הולדתה של סבתא די.
בסה"כ הצטרפו אלינו בדרך 200 איש,
כשצעדנו מהקצה הצפוני של ניו-המפשייר ועד לדרומי
ושוחחנו על הסוגיה הזאת.
ומה שהיה בעיני מדהים,
דבר שכלל לא ציפיתי לגלות,
היו הלהט והזעם
שכולם הרגישו כשדיברנו על הנושא.
מצאנו בסקר ש-96% מהאמריקנים
מאמינים שחשוב לצמצם את ההשפעה
של הכסף בפוליטיקה.
פוליטיקאים ו"מומחים" יספרו לכם
שאין מה לעשות בעניין זה,
שלאמריקאים לא איכפת מכך.
אבל הסיבה לכך היא,
ש-91% מהאמריקאים
חושבים שאין מה לעשות בעניין הזה.
וקיים פער בין 91 ל-96
שמסביר את הפוליטיקה שלנו, של צידוק הדין.
הרי לפחות 96% מאיתנו
היו רוצים לעוף כמו סופרמן,
אבל בגלל שלפחות 91% מאיתנו לא מאמינים שנוכל,
איננו קופצים מבניינים גבוהים בכל פעם
שבא לנו.
זה משום שאנו מקבלים את מגבלותינו,
וכך גם בעניין הרפורמה הזאת.
אבל כשנותנים לאנשים תחושה של תקווה,
מתחילים להפשיר את תחושת האי-היתכנות המוחלטת הזאת.
כפי שאמר הרווי מילק: "כשנותנים להם תקווה,
"נותנים להם הזדמנות, דרך מסוימת לחשוב
"שהשינוי הזה אפשרי."
תקווה.
והתקווה היא משהו שבו אנו, חבריו של ארון,
איכזבנו אותו, כי איפשרנו לו
לאבד את תחושת התקווה.
אהבתי את הבחור הזה כמו את בני.
אבל אכזבנו אותו.
ואני אוהב את ארצי,
והפעם אינני עומד להכזיב.
הפעם אינני עומד להכזיב.
אנו ניצמד לתחושת התקווה הזו,
ובדעתנו להמשיך להילחם עליה,
ולא משנה כמה הקרב נראה אבוד.
אז מה עכשיו?
התחלנו את הצעדה הזו עם 200 איש,
ובשנה הבאה יהיו 1,000 איש,
במסלולים שונים,
שיצעדו בחודש ינואר
וייפגשו בבירת ניו-המפשייר, קונקורד, לרגל המטרה הזאת,
וב-2016, לפני הבחירות המקדימות,
יהיו 10,000 איש שיחצו את המדינה הזאת,
וייפגשו בקונקורד לרגל המטרה הזאת.
כשצעדנו, אנשים מכל הארץ
החלו לומר: "אולי נעשה אותו דבר
"במדינה שלנו?"
לכן יצרנו פלטפורמה בשם "ג'י-די ווקרס",
כלומר "צעדת סבתא די",
וצועדי סבתא די בכל הארץ
יצעדו למען הרפורמה הזאת. זה מס' 1.
מס' 2: במרץ האחרון,
אחד ממייסדי "ת'נדרקלאפ", דייויד קסקינו
היה איתנו,
והוא שאל: "מה נוכל לעשות?"
אז הם פיתחו פלטפורמה,
שאותה אנו משיקים היום,
שמאפשרת לנו לקשר בין מצביעים
שמחוייבים לרעיון הרפורמה הזה.
לא משנה היכן אתם,
בניו-המפשייר או מחוצה לה,
אתם יכולים להירשם ולקבל מידע ישיר
בנוגע לעמדות המועמדים בנושא זה
כדי שתוכלו להחליט למי להצביע
כפונקציה של יכולתם
לממש את האפשרות הזאת.
ולבסוף, מס' 3, והכי קשה.
אנחנו בעידן הסופר-פאק (ועדות פעולה פוליטיות).
ובעצם, אתמול הכריזו במילון "מריאם-ובסטר"
ש"סופר-פאק" תתקבל כמילה.
כעת זאת מילה רשמית במילון.
אז ב-1 למאי, או "מיי-דיי",
בכוונתנו לערוך ניסוי.
ננסה להעלות
את כל מה שאנו חושבים בתור ועד פעולה פוליטי,
כדי לסיים את כל ועדי הפעולה הפוליטיים.
ועקרונית , זה עובד ככה:
בשנה האחרונה עבדנו
עם אנליסטים ומומחים פוליטיים
כדי לחשב כמה יעלה
להשיג מספיק הצבעות בבית הנבחרים של ארה"ב
כדי לאפשר רפורמה מן היסוד.
כמה? חצי מיליארד? מיליארד?
כמה?
ולא משנה כמה זה,
אנו נתחיל ב"קיקסטארט", כאילו,
כי אי-אפשר להשתמש ב"קיקסטארט" לפעילות פוליטית,
אבל בכל מקרה, נעשה מעין קיקסטארט,
נתחיל מן הרחוב כלפי מעלה:
אנשים יתחייבו לתרום כמה דולרים
בתנאי שנשיג כמה מטרות שאפתניות מאד,
כשאותן מטרות תושגנה,
נפנה אל התורמים הכבדים,
ונבקש מהם לתרום כדי שיתאפשר לנו
לנהל את ועד הפעולה הפוליטי הדרוש
כדי לנצח בסוגיה הזאת,
כדי לשנות את האופן בו הכסף משפיע על הפוליטיקה,
כדי שב-8 לנובמבר,
שאתמול נודע לי שהוא היום
שארון היה חוגג 30,
ב-8 לנובמבר,
נחגוג את השגתם של 218 נציגים
בבית הנבחרים, ו-60 סנטורים
בסנאט של ארצות הברית
שיהיו מחוייבים לרעיון הזה
של רפורמה יסודית.
אמש שמענו על משאלות.
אז הנה המשאלה שלי.
באחד במאי,
מי ייתן והאידיאלים של נער אחד
יאחדו אומה שלמה מאחורי רעיון מכריע אחד,
והוא, שאנו עם אחד,
העם שהובטחה לו ממשלה,
הממשלה שהובטח שתהיה
תלויה ברצון העם לבדו, העם,
שהוא, כדברי מדיסון,
לא העשירים יותר מן העניים.
האחד במאי.
ומי ייתן שאתם תצטרפו לתנועה הזו,
לא משום שאתם פוליטיקאים,
לא משום שאתם מומחים,
ולא משום שזה התחום שלכם,
אלא בגלל מי שאתם,
אתם אזרחים.
ארון ביקש זאת ממני.
עכשיו אני מבקש זאת מכם.
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]