Mire gondolnak, mikor azt a szót mondom "tervezés"?
Valószínűleg olyan dolgokra gondolnak, mint ez,
aprólékosan kidolgozott tárgyakra, melyeket kézbe foghatunk,
vagy esetleg logókra, poszterekre és térképekre
melyek vizuálisan magyaráznak dolgokat,
az időtlen tervezés klasszikus jelképei.
Azonban itt nem erről a fajta tervezésről szeretnék beszélni.
Arról akarok beszélni,
melyet valószínűleg minden nap használnak
csak nemigen gondolnak rá,
a tervezésekről, melyek mindig változnak
és a zsebükben élnek.
A digitális élmények
terveiről beszélek,
és kifejezetten a rendszerek tervéről
melyek olyan nagyok, hogy méretük
nehezen felfogható.
Vegyék figyelembe a tényt, hogy a Google
több mint 1 milliárd keresést folytat le naponta,
hogy percenként több mint 100 órányi anyagot
töltenek fel a YouTube-ra.
Ez több egyetlen nap alatt,
mint amennyi a három nagy amerikai hálózat műsorszórása
az elmúlt 5 évben együttesen.
A Facebook több mint
1,23 milliárd ember fotóit,
üzeneteit és történeteit közvetíti.
Ez az internet használóinak majdnem a fele,
és az emberiség egy hatoda.
Ez néhány olyan termék,
melyek segítettek nekem a pályafutásom folyamán,
és a méretük olyan nagy,
hogy példa nélküli
tervezési kihívásokat jelentenek.
Azonban mi az igazi nehézség
a tervezésnek ezen a szintjén?
Ez részben azért nehéz, mert
két dolog kombinációját követeli meg,
- vakmerőség és alázatosság -
vakmerőség, hinni, hogy a dolog, amit készítesz
valami, amit az egész világ akar és amire szüksége van,
és alázatosság megérteni, hogy tervezőként
ez nem rólad, vagy a te portfóliódról szól,
hanem az emberekről, akiknek ezt tervezed.
és arról, hogyan segítheti a munkád őket,
hogy jobb legyen az életük.
Sajnos nincs iskola,
amely a Tervezés az Emberiségnek alap- tanfolyamot kínálja.
Nekem és a többi tervezőnek,
akik ilyen termékeken dolgoznak,
kell rájönnünk, ahogy haladunk,
és magunktól megtanuljuk
az újonnan megjelenő jó gyakorlatokat
az ilyen léptékű terveknél,
és ma szeretnék megosztani párat azok közül,
amiket az évek alatt tanultam.
Az első, amit tudniuk kell
az ilyen léptékű tervezésről,
hogy a kis dolgok valóban számítanak.
Itt egy igazán jó példa arra, hogy
hogyan válthat ki egy igazán apró tervezési elem nagy hatást.
A Facebookot tervező csapat, amely
a Facebook "Like" gombját kezelte,
úgy döntött, hogy azt újra kell tervezni.
A gomb elavult, már nem volt összhangban
a márkánk fejlődésével,
így korszerűsíteni kellett.
Most azt mondhatják, hogy ez csak egy apró kis gomb,
amely valószínűleg egy elég egyszerű,
könnyű tervezési feladat, de nem az.
Kiderült, hogy mindenféle korlátok vannak
ennek a gombnak a tervezésére.
Speciális magassági és szélességi paramétereken belül kell dolgoznunk.
Figyelni kell arra, hogy ennek
egy sor különböző nyelven kell működnie
és óvatosan kell bánni a színátmenetekkel vagy határokkal,
mert elegánsan kell mutatnia
a régi webböngészőkben is.
Az igazság az, hogy ennek az apró kis gombnak a tervezése.
egy hatalmas nyűg volt.
Ez itt a gomb új változata,
és a tervező, aki a projektet vezette, úgy számolta,
hogy több mint 280 órát töltött
ennek a gombnak az újratervezésével a hónapok során.
Miért töltenénk ilyen sok időt
egy ilyen kis dologgal?
Ez azért van, mert amikor ilyen léptékben tervezünk,
olyan, hogy kis részlet, nem létezik.
Ez az ártatlan kis gomb
naponta átlagosan 22 millliárdszor látható
több mint 7,5 millió weblapon.
Az egyik legismertebb egyszerű stíluselem, amelyet valaha készítettek.
És ez egy hatalmas kihívás egy kicsi gombnak
és a tervezőjének.
Azonban az ilyenfajta termékeknél
még az apró dolgokat is pontosan kell megvalósítani
A következő dolog, amit meg kell érteniük,
hogy hogyan tervezzünk adatokkal.
Mikor ehhez hasonló termékeken dolgozunk,
hihetetlen mennyiségű információnk van
arról, hogy az emberek hogyan használják a terméket,
amely aztán befolyásolhatja
a tervezéssel kapcsolatos döntéseinket,
de ez nem csak egyszerűen a számok követése.
Hadd mondjak egy példát,
hogy megérthessék, mire gondolok.
A Facebooknak régóta van egy eszköze,
ami engedi, hogy az emberek bejelentsenek
a közösségi előírásainkat megsértő fényképeket,
vagy kéretlen üzeneteket és visszaéléseket.
Egy tonnányi fotót jelentettek,
de mint kiderült,
valójában csak egy kis százalékuk
sértette meg ezeket a közösségi szabályokat.
Többségük csak tipikus partifotó volt.
Elmondok most egy konkrét elméleti példát.
Tegyük fel, hogy a barátnőm, Laura,
feltölt egy képet rólam,
ahogy egy részeges estén karaokézok.
Ez tényleg csak feltételezés, biztosíthatom önöket.
(Nevetés)
Egyébként tudják,
mennyire aggódnak egyesek,
hogy a főnökük vagy alkalmazottjuk
kínos képeket fedez fel róluk
a Facebookon?
Tudják milyen nehéz ezt elkerülni,
mikor tulajdonképpen a Facebookon dolgoznak?
Szóval e fotók közül sokat
tévesen jelentettek be kéretlen levélként és sértegetésként,
és az egyik mérnöknek volt egy előérzete.
Azt gondolta, hogy itt valami másról van szó,
és igaza volt,
mert amikor átvizsgált egy csomó esetet,
rájött, hogy a többségük
olyan emberektől származott, akik
egy róluk készült kép levételét kérték.
Ez egy olyan forgatókönyv volt, amit a csapat
korábban még soha nem vett figyelembe.
Ezért kiegészítették egy új lehetőséggel,
ami megengedi, hogy az emberek üzenjenek a barátaiknak,
hogy megkérjék őket a fotó levételére.
Azonban ez nem működött.
Az embereknek mindössze 20 százaléka
küldte az üzenetet a barátjának.
Így a csapat visszatért erre.
Konzultáltak a szakértőkkel a konfliktus megoldásáról.
Egészen megtanulták
az udvarias nyelv általános alapjait,
melyről azt sem tudtam, hogy létezik,
ezelőtt a kutatás előtt.
És valami igazán érdekesre jöttek rá.
Túl kellett lépniük az emberek puszta segítésén
megkérni a barátaikat, hogy vegyék le a fotót.
Segíteniük kellett az embereknek, kifejezni barátaiknak,
hogy milyen érzést váltott ki belőlük a fotó.
Itt van a tapasztalat, hogyan működik ez ma.
Ha megtalálom ezt a feltételezett fotót magamról,
bár nem kéretlen levél és nem gyalázkodás,
de tényleg azt szeretném, hogy ez ne legyen az oldalon.
Így hát bejelentem, és azt mondom,
"Én vagyok ezen a fotón, de nem tetszik",
és akkor mélyebbre ásunk.
Miért nem tetszik neked ez rólad szóló fotó?
Kiválasztom, hogy: "Ez kínos."
Ezután biztatnak, hogy üzenjek a barátomnak,
de itt van a kritikus különbség.
Biztosítanak számomra konkrét javasolt nyelvet,
ami segít nekem Laurával közölni,
hogy milyen érzést vált ki belőlem a fotó.
A csapat rájött, hogy ez a viszonylag kis változtatás
óriási hatással járt.
Korábban az embereknek alig 20 százaléka
küldött üzenetet,
most a 60 százaléka, és a felmérések kimutatták,
hogy az emberek
a párbeszéd mindkét oldalán
jobban érezték magukat ennek eredményeként.
Ugyanazok a felmérések kimutatták,
hogy a barátaik 90 százaléka tudni akarja,
nem tettek-e valamit, amely felzaklatta önöket.
Nos, nem tudom kik tartoznak a másik 10 százalékba,
de lehetséges, hogy nekik jöhet jól
a mi "Unfriend" szolgáltatásunk.
Mint láthatják,
ezek a döntések erősen árnyaltak.
Természetesen sok adatot használunk
a döntéseink közlésére,
de nagyon erősen támaszkodunk az ismétlésre,
kutatásra, tesztelésre, megérzésre, emberi empátiára is.
Ez művészet és tudomány egyben.
Néha a tervezők, akik ezeken a termékeken dolgoznak
"adatvezérelt"-nek hívják,
amely egy kifejezés arra, ami teljesen megőrjít minket.
A tény, hogy felelőtlenség lenne
nem alaposan tesztelni a terveinket,
amikor olyan sok ember számít ránk
hogy ezt jobbá tegyük,
de az adatelemzések
soha nem fogják helyettesíteni a tervezési intuíciókat.
Az adat segíthet egy jó tervet nagyszerűvé tenni,
de soha nem tesz egy rossz tervet jóvá.
A következő dolog, hogy meg kell értenünk, mint elvet,
hogy amikor bevezetünk egy változást,
rendkívül óvatosan kell ezt csinálnunk.
Gyakran viccelődtem,
hogy majdnem annyi időt töltök
a változás bevezetésének a tervezésével,
mint magával a változás kidolgozásával,
és biztos vagyok, hogy mind voltunk már olyan helyzetben,
amikor valamin sokat változtattunk
és azután hozzá kell igazítanunk.
Tény, hogy az emberek
nagyon hatékonnyá válhatnak a rossz tervezés használatával,
ez így van akkor is, ha a változás jó számukra hosszú távon,
ez mégis hihetetlenül frusztráló, mikor ez történik,
és ez különösen igaz
a felhasználók által létrehozott tartalmi platformokra,
mert az emberek jogosan érezhetik a saját tulajdonuknak.
Ez mégiscsak az ő tartalmuk.
Évekkel ezelőtt a YouTube-nál
módszereket kerestünk, hogy
minél több embert ösztönözzünk a videók értékelésére.
Ez érdekes volt, mert amikor megnéztük az adatokat,
rájöttünk, hogy szinte mindenki kizárólag
a legmagasabb, 5 csillagos értékelést használja,
egy maréknyi ember használta
a legalacsonyabb 1 csillagost,
és jóformán senki
nem használta a két, három vagy négy csillagost.
Úgy döntöttünk, hogy egyszerűsítjük
egy fel-le tipusú kétértékes szavazási modellre.
Sokkal könnyebb lett az embereknek ennek az alkalmazása.
De az emberek nagyon hozzászoktak
az ötcsillagos értékelési rendszerhez.
A videókészítők igazán szerették az értékeléseiket.
Emberek milliói és milliói
szoktak hozzá a régi modellhez.
Így azért, hogy segítsünk az embereknek
felkészülni a változásra
és gyorsabban hozzászokni az új modellhez,
grafikus formában közzétettük az adatokat,
a közösséggel megosztva,
alátámasztva a változtatás szükségességét,
párbeszédet generálva ezzel még a tágabb iparágunkban is,
aminek eredménye lett
a kedvenc TechCrunch főcímem:
"A YouTube ötcsillagos felismerése:
Használhatatlanok az értékelései."
Nos, lehetetlen teljesen elkerülni
az idegenkedést, amikor változtatásokat hajtunk végre
a termékeken, amiket oly sok ember használ.
Még akkor is, ha próbáltunk mindent jól csinálni,
a kapott videotiltakozások,
dühös e-mailek szokásos áradata,
és még egy csomagot, amit a biztonságiaknak kellett átvizsgálniuk,
de észben kell tartanunk,
hogy az embereket intenzíven foglalkoztatja ez a dolog,
mert ezek a termékek, ez a munka
tényleg igazán számít nekik.
Tudjuk, hogy óvatosnak kell lennünk,
hogy figyelmet kell fordítanunk a részletekre,
tudatában kell lennünk, hogy hogyan használjuk az adatokat
a tervezési folyamatunk során,
és a változást
nagyon óvatosan kell bevezetnünk.
Ezek a dolgok nagyon hasznosak.
Megfelelőek az ilyen mértékű tervezés legjobb gyakorlatainak.
Azonban mindez semmit sem jelent,
ha nem értünk meg valami
sokkal alapvetőbbet.
Meg kell értenünk, hogy kiknek tervezünk.
Mikor azt a célt tűzzük ki,
hogy az egész emberi faj számára tervezünk,
és elkezdünk komolyan foglalkozni a céllal,
egy bizonyos ponton beleütközünk
a saját környezetünk formálta korlátokba.
San Fransiscoban egy kicsit duzzogunk,
amikor valahol nincs térerő,
mert nem tudjuk a telefonunkkal
elnavigálni az új hipszter kávéházba.
De mi van, ha 4 órán át kell vezetniük
a telefonjuk töltéséhez,
mert nincs megbízható energiaforrásuk?
Mi van, ha nem férnek hozzá a közkönyvtárhoz?
Mi van, ha az országukban nincs szabad sajtó?
Mit kezdenek el jelenteni ezek a termékek az ónök számára?
Így néz ki a Google, a YouTube és a Facebook
a világ legnagyobb részének,
és így fog kinézni
a következő ötmilliárd ember többségének,
akik majd ezután csatlakoznak.
Az alsó kategóriás mobiltelefonok számára tervezés
nem egy pompás tervezési munka,
de ha az egész világ számára akarunk tervezni,
arra kell tervezni, ahol az emberek tartanak,
és nem arra, ahol mi tartunk.
Hogy tartjuk szem előtt ezt a nagy, nagy képet?
Megpróbálunk kilépni a buborékunkból, hogy lássuk, halljuk
és megértsük az embereket, akiknek tervezünk.
A termékeinket nem-angol nyelveken használjunk,
hogy biztosak jól működjenek mindenütt.
És időről-időre próbálunk használni egy-egy ilyen telefont,
hogy ne szakadjunk el a valóságtól.
Hogy mit jelent a tervezés globális léptékben?
Nehéz és néha idegesítő munkát,
ahogy próbáljuk jobbá tenni és fejleszteni a termékeket.
Bátorságot és alázatosságot találni arra, hogy korrektül bánjunk velük
nagyon fárasztó lehet
és az alázatossági rész
egy kicsit nehéz a tervezési ego mellett.
Mert ezek a termékek mindig változnak,
minden, amit terveztem a pályafutásom során
eléggé megváltozott,
és minden, amit tervezek, el fog tűnni.
De van, ami itt marad:
az végtelen izgalma
a megmaradó rész létrehozásának, ami olyan nagy,
hogy alig kaphatnak a fejükhöz ekkor
és az ígéret, hogy éppen ez változtathatja meg a világot.
Köszönöm.
(Taps)