Šta ako bih mogla da vam predstavim priču
koju biste zapamtili celim bićem
a ne samo umom?
Živeći kao novinar, stvarno sam morala
da se trudim da pišem priče koje mogu nešto da promene
i možda inspirišu ljude da se za nešto zainteresuju.
Radila sam u štampi. Radila sam dokumentarce.
Radila sam u emisijama.
Ipak, sve dok se nisam uključila u rad sa virtuelnom stvarnošću
nisam zaista uspela da vidim te zaista intenzivne,
iskrene reakcije ljudi
koje su me zaista oduševile.
Dakle, caka je u tome što kroz VR, virtuelnu realnost,
mogu da vas prenesem na mesto radnje,
u sred priče.
Stavljajući ove naočare koje prate vaš pogled,
dobijate osećaj kao da ste zapravo
celim telom zaista tamo.
Pre oko 5 godina sam zaista počela da pomeram granice
u kombinovanju virtuelne stvarnosti
i novinarstva.
Htela sam da napravim rad o gladi.
Porodice u Americi su sve gladnije, banke hrane su preopterećene
i često ostaju bez hrane.
Znala sam da ne mogu da učinim da ljudi osete glad,
ali možda sam mogla da nađem način da nešto fizički osete.
Dakle - opet, ovo je bilo pre 5 godina -
dakle, kombinovanje novinarstva i virtuelne stvarnosti
smatralo se gorim i od nerazrađene ideje,
i nisam imala finansijskih sredstava.
Verujte mi, mnoge kolege su mi se smejale.
Ipak, imala sam jako dobrog stažistu,
ženu po imenu Mihaela Kobsa-Mark.
Zajedno smo odlazile u banke hrane
i počele da prikupljamo snimke i fotografije.
Sve dok jednog dana nije došla u moju kancelariju jecajući,
samo je plakala.
Bila je na terenu gde se čekao dug red,
i žena koja je čekala u redu se osećala iscrpljeno
i počela je da viče: „Ima previše ljudi ovde!
Ima previše ljudi!"
Jedan čovek, dijabetičar, nije dobio hranu na vreme,
šećer mu je pao i on je pao u komu.
Čim sam poslušala snimak,
znala sam da je to provokativno delo
koje bi moglo da prikaže šta se zaista dešava u bankama hrane.
Pa, evo pravog reda. Možete da vidite koliko je dug, zar ne?
Kao što sam rekla, nismo imali mnogo sredstava,
pa smo morali to da nadomestimo virtuelnim ljudima koji su dodati,
ljudi su molili i tražili usluge od drugih da mi pomognu da kreiram modele
i napravimo sve precizno koliko je u našoj moći.
Zatim smo pokušali da prikažemo šta se dešavalo tog dana
sa što većom preciznošću.
(Video) Glas: Previše je ljudi ovde! Previše je ljudi!
Glas: Ok, ima napad.
Glas: Treba nam hitna pomoć.
Noni de la Penja: Dakle, čovek s desna,
što se njega tiče, on hoda oko tela.
On je u sobi sa tim telom.
Ovaj čovek mu je pod nogama.
I čak i tada, preko perifernog vida,
on može da vidi da je u laboratoriji,
trebalo bi da može da vidi da nije stvarno na ulici,
ali oseća se kao da jeste tamo sa svim tim ljudima.
Vodi računa da ne stane na ovog čoveka,
koji zapravo i nije stvarno tu, zar ne?
Eto taj rad je 2012. godine završio na festivalu Sandens,
što je neverovatna stvar, i to je bio prvi film u virtuelnoj stvarnosti
svih vremena, zapravo.
I kada je krenulo, bila sam prestravljena.
Nisam baš znala kako će ljudi reagovati
i šta će se dešavati.
I tako smo se pojavili sa ovim improvizovanim naočarima.
(Video) O, pa ti plačeš. Plačeš. Đina, ti plačeš.
Možete da čujete iznenađenje u mom glasu, zar ne?
I ova vrsta reakcije je završila postavši reakcija koju smo viđali
iznova i iznova:
ljudi na zemlji koji bi pokušavali da uteše žrtvu napada
da mu šapnu nešto na uho,
ili na neki način pomognu, čak iako nisu mogli.
I mnogi su nakon tog snimka govorili:
„O Bože, bio sam tako frustriran.
Nisam mogao da pomognem čoveku",
i odnosili su to sa sobom kroz život.
I tako, nakon što je ovaj rad napravljen,
dekan fakulteta filmske umetnosti na Univerzitetu u Južnoj Kaliforniji
doneo je rad pred rukovodioce Svetskog ekonomskog foruma
da isprobaju „Glad", i kada je skinuo naočare,
na licu mesta je poručio rad o Siriji.
I zaista sam želela da uradim nešto o sirijskoj deci izbeglicama,
jer deca su najugroženija u sirijskom građanskom ratu.
Poslala sam tim na granicu Iraka da u izbegličkim kampovima prikuplja materijal.
U suštini, to je oblast u koju ih sada ne bih poslala,
jer je tamo ID stvarno aktivna.
I tada smo takođe rekreirali uličnu scenu
u kojoj se vidi mlada devojka koja peva, kada dođe do eksplozije.
Kada se nađete u sred ovakve scene
i čujete te zvuke,
i vidite ranjenike oko sebe,
to je neverovatno strašan i stvaran osećaj.
Bilo je i pojedinaca koji su preživeli pravo bombardovanje i svedočili
da je to u njima probudilo istu vrstu straha.
(Građanski rat u Siriji možda izgleda kao da je daleko]
[sve dok ga ne osetite na svojoj koži.)
(Devojka peva)
(Eksplozija)
(Projekat Sirija)
(iskustvo virtuelne stvarnosti)
NP: Zatim smo pozvani da rad prikažemo
u Muzeju Viktorije i Alberta u Londonu.
Nismo imali nikakvu reklamu.
Rad je izložen u sobi sa tapiserijama.
Nije pisano o njemu u štampi,
pa ko god da bi došao u muzej tog dana
mogao je da vidi sva ta luda svetla.
Znate, možda su želeli da vide stare priče na tapiserijama.
Bili su suočeni sa našim kamerama virtuelne realnosti.
No, mnogi ljudi su odlučili da probaju, i nakon 5 dana projekcije
imali smo 54 strane komentara u knjizi utisaka,
i kustosi su nam rekli
da ikada nisu videli takve izlive emocija.
Pisali su stvari tipa: „Tako je stvarno", „Potpuno uverljivo",
ili naravno, onaj koji me najviše oduševio:
„Stvaran osećaj, baš kao da sam u sred nečega
što inače viđamo na vestima."
Dakle, radi, zar ne? Ovo stvarno funkcioniše.
I nije zapravo važno odakle ste ili koje ste godište -
jer ovo zaista može da izazove reakciju.
Sad, nemojte me pogrešno shvatiti - ne kažem da tokom ovoga
zaboravite gde ste.
Ispostavlja se da možete da se osećate kao da ste istovremeno na dva mesta.
Možemo doživeti dualnost prisustva,
i msilim da mi baš to dozvoljava da probudim taj osećaj empatije.
Zar ne?
To znači, naravno,
da moram da budem veoma oprezna kada stvaram ova dela.
Moram zaista da ispratim najbolju novinarsku praksu
i uverim se da su ove moćne priče
sazdane s integritetom.
Ako sav materijal ne prikupimo sami,
moramo da budemo veoma pažljivi
u pogledu porekla informacija
i njihove autentičnosti.
Da vam dam primer.
Primer je u vezi sa slučajem Trejvona Martina,
koji je imao 17 godina. Kupio je sok i slatkiše u prodavnici,
i na putu do kuće pratio ga je pripadnik građanske straže
po imenu Džordž Zimerman koji ga je na kraju upucao i ubio.
Da bismo stvorili ovo delo,
uzeli smo arhitektonske nacrte celog kompleksa,
i na osnovu njih izgradili celu scenu i spolja i iznutra.
Sve informacije o akciji
smo dobili sa snimljenih poziva upućenih policiji.
Zanimljivo, uspeli smo ovom pričom da saopštimo nove vesti.
Forenzičari produkcijske kuće zadužene za rekonstrukciju zvuka
kažu da bi svedočili na sudu
da je Džordž Zimerman, kada je izašao iz kola,
već bio otkočio pištolj pre nego što je pojurio za Martinom.
Možete videti
da se osnovna načela novinarstva
ovde baš i ne menjaju, zar ne?
I dalje se prate ista načela koja bi se i inače pratila.
Ono što je drugačije jeste utisak da ste na terenu,
bilo da posmatrate kako čovek kolabira od gladi,
bilo da se nađete usred eksplozije.
To je ono što me je vuklo napred u ovom radu,
teralo da mislim o tome kako da ove radove napravim.
Pokušavamo da ovo učinimo više dostupnim.
Stvaramo mobilne radove, kao što je slučaj Trejvona Martina.
I ove stvari su imale uticaja.
Amerikanci su mi rekli da su donirali novac za sirijsku decu izbeglice
što je direktan odbitak sa njihovih bankovnih računa.
I „Glad" je pomogla da se pokrene
novi oblik novinarstva
za koji mislim da će se pridružiti ostalim uobičajenim platformama
u budućnosti.
Hvala vam.
(Aplauz)