Mi lenne, ha bemutatnék egy történetet,
amire nem csak az elméjükkel,
hanem az egész testükkel emlékeznének?
Újságíróként egész életemben, arra törekedtem,
hogy olyan történetek írjak, amelyek hatnak másokra,
és törődésre inspirálják az embereket.
Dolgoztam nyomtatott médiában, dokumentumfilmeken.
Dolgoztam a televíziónál.
De csak a virtuális valósággal való találkozás után
tűnt fel az emberek mélyreható
és hiteles érzelmi reakciója,
amitől egészen elképedtem.
Az a helyzet, hogy a VR-el a virtuális valósággal
elvihetem Önöket a helyszínre,
a történések kellős közepébe.
A felhelyezett szemüveg követi a tekintet útvonalát,
és az egész testtel átérezhető,
mintha tényleg ott lennének.
Úgy 5 évvel ezelőtt kezdtem el feszegetni a határokat
a virtuális valóság és újságírás kapcsán.
Szerettem volna készíteni egy anyagot az éhínségről.
Amerikában családok éheznek, az élelmiszerbankok túlterheltek,
és sokszor kifogynak az élelemből.
Tudtam, hogy az éhségérzetet nem lehet visszaadni,
de talán valahogy kiváltható némi tényleges érzés.
Ismétlem -- ez 5 évvel ezelőtt volt --
szóval míg összevontam az újságírást a virtuális valósággal,
ami egy félkész ötletnek bizonyult,
és finanszírozásom sem volt.
Gondolhatják hány munkatársam nevetett rajtam.
De volt egy nagyszerű gyakornokom,
egy Michaela Kobsa-Mark nevű hölgy.
Együtt jártuk az élelmiszerbankokat,
hangfelvételeket és fényképeket kezdtünk el készíteni.
Míg egy nap visszajött az irodámba,
és keservesen sírni kezdett.
Egy hosszú sorban állt az egyik helyszínen,
ahol a sort terelő nő nagyon feszültté vált,
és kiabálni kezdett: "Túl sokan vannak!"
Egy cukorbeteg férfi nem jutott időben élelemhez,
leesett a vércukra, és kómába esett.
Amint meghallottam a hangfelvételt,
tudtam, hogy ez lesz az a bizonyos evokatív anyag,
amivel érzékeltethetném, mi is zajlik pontosan az élelmiszerbankokban.
Szóval itt a várakozó sor. Látják milyen hosszú, ugye?
Amint már mondtam, nem sok támogatásunk volt rá,
így a kapott adományokból állítottam elő virtuális emberekkel.
Az emberek támogatásokért kilincseltek, hogy megcsinálhassam a modellt,
és minden részletet pontosan létrehozhassunk.
És akkor megpróbáltuk visszaadni, ami aznap történt,
olyan pontossággal, amennyire csak lehetett.
(Videó) Hang: Túl sokan vannak! Túl sokan vannak!
Hang: OK, rohama van.
Hang: Szükségünk van egy mentőre.
Nonny de la Peña: a jobboldali férfi
úgy érzékeli, hogy körbejárja a testet.
úgy érzi egy helységben van a testtel.
Mintha a férfi a lábánál lenne.
És bár a perifériás látásával látja,
hogy a laborban van,
és azt is láthatja, hogy valójában nem az utcán van,
de mégis úgy érzi, mintha ott volna azokkal az emberekkel.
Nagyon óvatos, nehogy rálépjen a fickóra,
aki valójában nincs is ott, ugye?
Szóval ez az anyag a Sundance-hez került 2012-ben.
Nagyszerű dolog volt, ez volt az első virtuális film,
ami valaha létrejött.
Amikor mi is elmentünk, rettentően féltem.
Nem tudtam, hogyan reagálnak majd az emberek,
és hogy mi fog történni.
Aztán megjelentünk ezzel a ragasztószalagos szemüvegünkkel.
(Videó) Ó, te sírsz. Te sírsz. Gina, te sírsz.
Hallható a csodálkozás a hangomban, ugye?
Ezt a fajta reakciót tapasztaltuk
újra és újra:
Emberek, akik leguggolva próbálják megnyugtatni a beteget,
súgni próbálnak valamit a fülébe,
vagy valamilyen módon segíteni akarnak rajta, még ha nem is tudnak.
Sok ember a végén azt mondta,
"Istenem, de zavaró volt, hogy nem tudtam segíteni a fickón."
és ezt magukkal vitték a mindennapjaikba.
Miután elkészült ez az anyag,
az USC, a Dél-Kaliforniai Egyetem filmművészeti karának dékánja,
bemutatta a Világgazdasági Fórum vezetőjének az „Éhínség” filmet.
Amikor levette a szemüveget,
ott helyben előadott egy anyagot Szíriáról.
Én tényleg tenni akartam valamit a menekült szír gyerekekért,
mivel a polgárháború a gyerekeket súlytja a legjobban.
Elküldtem egy csapatot az iraki határra, hogy filmezzék le a menekülttábort,
egy olyan területen, ahova ma nem küldenék csapatot,
mivel az ISIS pontosan ott állomásozik.
Ezután rekonstruáltunk egy utcai jelenetet,
amiben egy fiatal lány énekel, miközben felrobban egy bomba.
Amikor a jelenet kellős közepén vagy,
és meghallod azokat a hangokat,
és látod magad körül a sebesülteket,
egy rettentően félelmetes és valós érzés.
Olyanok, akik átéltek igazi bombázásokat, azt mondták,
hogy ugyanolyan félelmet keltett bennük.
[A szíriai polgárháború távolinak tűnhet,]
[míg nem megtapasztalod te is.]
(Lány énekel)
(Robbanás)
[Szíria Projekt]
[Egy virtuálisvalóság-élmény]
NP: Azután meghívtak minket
a londoni Victoria and Albert Museumba.
Sehol nem volt hirdetve.
Beraktak minket egy faliszőnyeg-terembe.
A sajtóban sem jelent meg,
így bárki, aki aznap besétált a múzeumba,
láthatott minket az őrült fényekkel.
Talán a régi faliszőnyegek történetét szerették volna inkább megismerni.
Majd szembekerültek a virtuális kameráinkkal.
Rengeteg ember kipróbálta, és az ötnapos teszt után
végül 54 oldalnyi vendégkönyvi bejegyzéssel zártunk,
a kurátorok pedig azt mondták nekünk,
hogy sosem tapasztaltak még ilyen élményáradatot.
Beszámolók, mint az "Annyira valós," és "Abszolút hihető,"
vagy természetesen, ami engem leginkább érdekelt,
"Olyan valódi az érzés, mintha tényleg részese lennék
annak, amit a hírekben mutatnak."
Szóval működik, ugye? Ez a dolog működik.
És teljesen lényegtelen a hovatartozásod vagy az életkorod --
ez mindenképpen valósághű.
Ne értsék félre, nem azt mondom, hogy amikor egy jelenet részesei,
elfelejtik, hogy itt vannak.
De úgy tűnik, képesek vagyunk egyszerre két helyen is lenni.
Képesek vagyunk az általam nevezett duális jelenlétre,
és úgy gondolom emiatt vagyok képes az empatikus érzések kiváltására.
Nem igaz?
Ez azt jelenti persze,
hogy nagyon óvatosnak kell lennem, az ilyen jellegű anyagok készítésekor.
A legjobb újságírói gyakorlatokra kell hagyatkoznom,
és biztosítani, hogy ezek a hatásos történetek
feddhetetlenek legyenek.
Ha az anyagokat nem mi magunk készítjük,
nagyon szigorúnak kell lennünk
az anyag eredetét és forrását illetően,
és hogy mennyire hiteles?
Hadd éljek egy példával.
Vegyük Trayvon Martin ügyét,
egy 17 éves kölyökét, aki üdítőt és édességet vásárolt egy üzletben,
majd hazamenet közben a helyi járőr Gerorge Zimmerman követte őt,
míg végül lelőtte, és megölte a fiút.
Az anyag elkészítéséhez
megkaptuk az egész komplexum építészeti rajzát,
a rajzok alapján az egész helyszínt újraépítettük, kívül és belül egyaránt.
A történéseket
a 911-es rendőrségi hívás alapján rekonstruáltuk.
Érdekes módon, ezzel a történettel bekerültünk a hírekbe.
A Primeau Production törvényszéki ház, ahol a hanganyagot rekonstruálták,
hajlandó lenne tanúsítani,
hogy George Zimmerman a kocsiból kiszállva
fegyverét kibiztosította, mielőtt a fiú után eredt.
Szóval Önök is láthatják, hogy az újságírás alapelvei
itt sem nagyon mások, nem igaz?
Ugyanazt az alapelvet követjük, amit mindig is követünk.
Az egyetlen különbség az érzés, mintha a helyszínen lennél,
akár egy éhségtől elájuló fickót nézel,
vagy egy robbanás kellős közepén vagy.
És ez az, ami igazából hajtott engem ezekkel az anyagokkal kapcsolatosan,
hogy hogyan készítsük el őket.
Próbáljuk ezeket a fejhallgatón és szemüvegen túl is elérhetővé tenni.
Mobil anyagokat is készítünk, mint a Trayvon Martin film.
És ezek igen komoly hatást értek el.
Találkoztam amerikaiakkal, akik adományoztak
a bankszámlájukról közvetlen utaltak a szír menekült gyerekek részére.
az "Éhínség LA-ben" pedig hozzájárult
egy új keletű újságírás létrehozásához,
amiről úgy gondolom, más platformokon is érvényesülni fog
valamikor a jövőben.
Köszönöm.
(Taps)