Što kad bi vam mogla predstaviti priču
koju biste zapamtili cijelim tijelom
a ne samo svojim umom?
Cijeloga života kao novinarka, morala sam
pisati priče koje čine razliku
i možda nadahnuti ljude da mare.
Radila sam u tiskari. Radila sam na dokumentarcima.
Radila sam na prijenosu.
No, sve dok se nisam počela baviti virtualnom stvarnošću
nisam vidjela zaista intenzivne
autentične reakcije ljudi
koje su me zapanjile.
Stvar je što vas VR, virtualna stvarnost,
može staviti na poprište događanja
u središte priče.
Stavljanjem naočala koje prate gdje god pogledate,
cijelim tijelom vas prožme osjećaj
kao da ste zaista ondje.
Prije pet godina sam zaista počela pomicati granice mogućeg
koristeći virtualnu stvarnost i novinarstvo zajedno.
Željela sam raditi na priči o gladi.
Obitelji u Americi gladuju, banke hrane su prezaposlene,
i često ostanu bez hrane.
Znala sam da ne mogu ljude učiniti gladnima,
no možda mogu smisliti način da osjećaju nešto fizički.
Tako da -- ovo je bilo prije pet godina --
kombiniranje novinarstva i virtualne stvarnosti
se smatralo gorim nego polusmišljena ideja,
i nisam imala financiranje.
Vjerujte mi, mnoštvo kolega mi se smijalo.
Iako sam imala stvarno odličnog stažista,
ženu imena Michaela Kobsa-Mark.
I zajedno smo otišli do banaka hrane
i počeli snimati zvuk i fotografije.
Dok jednog dana nije došla do mog ureda
i derala se, plakala je.
Bila je u dugačkom redu,
gdje je žena koja vodi red bila ekstremno preplavljena,
i vikala je, "Ima previše ljudi!
Ima previše ljudi!"
I jedan čovjek sa dijabetesom ne dobije hranu na vrijeme,
šećer mu padne prenisko, i padne u komu.
Čim sam čula taj snimak,
znala sam da će biti snažan komad
koji zaista može opisati što se događa u tim bankama hrane.
Evo stvarnog reda. Možete vidjeti koliko je dugačak bio, jel?
I opet, kao što sam rekla, nismo imali financiranje,
tako da sam morala reproducirati virtualne ljude koji su nam poklonjeni,
a ljudi su preklinjali i posuđivali da bi mi pomogli stvoriti modele
i da bi stvari bile što točnije.
A onda smo pokušali prenijeti što se dogodilo taj dan
sa što većom točnošću mogućom.
(Video) Glas: Ima previše ljudi! Ima previše ljudi!
Glas: OK, on ima napad.
Glas: Trebamo hitnu pomoć.
Nonny de la Peña: Tako da je čovjek desno,
za njega, on se kreće oko tijela.
Njemu se čini da je u prostoriji s tijelom.
Kao da mu je pored stopala.
Iako putem perifernog vida,
može vidjeti da je u laboratoriju,
može vidjeti da nije zaista na ulici,
no ipak se osjeća kao da je tamo sa tim ljudima.
Vrlo je oprezan da ne stane na tog čovjeka
koji nije zaista ondje, zar ne?
Ovaj komad je završio na Sundance festivalu 2012. godine,
nevjerojatna stvar, ovo je prvi film koji koristi virtualnu stvarnost
ikad.
Kada smo otišli, bila sam prestravljena.
Nisam znala kako će ljudi reagirati
i što će se dogoditi.
A pojavili smo se sa samoljepljivim parom naočala.
(Video) Oh, ti plačeš. Plačeš. Gina, ti plačeš.
Možete čuti iznenađenje u mom glasu, zar ne?
A ova reakcija je ona koju smo vidjeli
opet i opet i opet:
ljudi na zemlji pokušavaju utješiti žrtvu napada,
pokušavaju šaptati nešto u njegovo uho
ili pomoći na neki način, iako ne mogu.
Mnogo ljudi je na izlasku govorilo,
"O moj Bože, bio sam toliko frustriran. Nisam mogao pomoći tipu,"
i ponijelo to sa sobom u svakodnevne živote.
Nakon što smo napravili ovaj film,
dekan filmske škole na USC-u, Sveučilište Južna Kalifornija,
je doveo šefa Svjetskog ekonomskog foruma da pogleda "Glad",
i kad je skinio naočale,
naručio je film o Siriji istog trenutka.
Željela sam naoraviti nešto za djecu izbjeglice iz Sirije,
jer su djeca najviše pogođena sirijskim građanskim ratom.
Poslala sam tim na granicu Iraka da snimi materijal u izbjegličkim kampovima,
u područje gdje ne bih slala tim sada,
jer ondje ISIS ima sjedište.
Rekreirali smo scenu na ulici
u kojoj mala djevojčica pjeva i bomba eksplodira.
Kad ste u središtu takve scene
i čujete te zvukove,
i vidite ozlijeđene ljude oko sebe,
nevjerojatno je strašno i stvarno.
Pojedinci koji su iskusili stvarno bombardiranje su mi rekli
da pobuđuje sličan osjećaj straha.
[Građanski rat u Siriji se čini udaljen]
[dok ga ne iskusite osobno.]
(Djevojčica pjeva)
(Eksplozija)
[Projekt Sirija]
[Iskustvo virtualne stvarnosti]
NP: Onda su nas pozvali da donesemo film
u Victoria i Albert muzej u Londonu.
Nismo ga reklamirali.
Stavili su nas u sobu s tapiserijama.
Nije bilo vijesti o tome,
tako da nas je svatko tko se našao u muzeju taj dan
mogao vidjeti sa tim ludim svjetlima.
Znate, možda su htjeli vidjeti staro pripovjedanje tapiserija.
Ali su bili suočeni sa našim kamerama virtualne stvarnosti.
No, mnogo ljudi ih je isprobalo i nakon pet dana
smo imali 54 stranice komentara u knjizi posjetilaca,
a tamošnji kustosi su nam rekli
da nikad nisu vidjeli toliki priljev gostiju.
Stvari kao, "Tako je stvarno," "Apsolutno uvjerljivo,"
ili, naravno, jedan koji me najviše uzbudio,
"Stvarni osjećaj kao da ste usred nečega
što najčešće vidite na TV-u u vijestima."
Tako da radi, zar ne? Ova stvar radi.
I nije bitno odakle ste ili koliko godina imate --
Zaista je moćno.
Nemojte me krivo shvatiti -- ne govorim da dok ste tamo
zaboravljate da ste ovdje.
Ali ispada da se možemo osjećati kao da smo na dva mjesta odjednom.
Možemo iskusiti ono što ja zovem dvojnost prisustva,
i mislim da je to ono što mi omogućava da zagazimo u osjećaje empatije.
Zar ne?
To znači, naravno,
da moram biti veoma oprezna pri stvaranju ovih filmova.
Moram stvarno pratiti najbolje novinarske vještine
i osigurati da ove moćne priče
budu stvorene s integritetom.
Ako ne sami ne snimimo materijal,
moramo biti ekstremno strogi
pri saznavanju podrijetla i odakle su te stvari došle
i jesu li autentične?
Dat ću vam primjer.
Slučaj Trayvona Martina, ovo je tip, dečko,
koji je imao 17 godina i kupio sok i slatkiš u trgovini,
i na putu prema kući ga je pratio čuvar susjedstva
imena George Zimmerman koji ga je naposljetku upucao i ubio.
Da bi napravili ovaj film,
nabavili smo arhitektonske crteže cijelog kompleksa,
i ponovo sagradili cijelu scenu izvana i iznutra, na temelju tih crteža.
Cijeli događaj
je popraćen stvarnim snimljenim pozivima policiji.
Zanimljivo, sa ovom pričom smo došli do novih saznanja.
Forenzička kuća koja je radila audio rekonstrukciju, Primeau Productions,
je rekla da će svjedočiti
da je George Zimmerman, kad je izašao iz vozila,
da je napeo pištolj prije potjere za Martinom.
Možete vidjeti da se temeljni prinicipi novinarstva,
ne mijenjaju puno ovdje, zar ne?
Mi i dalje pratimo ista načela kao uvijek.
Ono što je drukčije je osjećaj da smo na poprištu,
bilo da gledate čovjeka koji se ruši od gladi
ili osjećate kao da ste usred bombaškog napada.
To je ono što me tjera naprijed sa ovim filmovima,
i razmišljanju kako da ih napravim.
Pokušavamo ovo napraviti, očito, mogućim i bez slušalica, dostupnije.
Pravimo mobilne komade kao što je Trayvon Martin film.
Ove stvari su imale utjecaja.
Neki Amerikanci su mi rekli da su donirali,
direktnim skidanjem s bankovnog računa, novac koji će ići djeci izbjeglicama iz Sirije.
A "Glad u LA-u" je pomogao pokrenuti
novi oblik novinarstva
koji će se, ja mislim, pridružiti svim ostalim normalnim platformama
u budućnosti.
Hvala vam.
(Pljesak)