När jag kom till Kiev,
den första februari i år,
var Frihetstorget under belägring,
omringad av statens lojala poliser.
Protestanterna som ockuperade Majdan,
som torget är känt som,
förberedde sig för strid,
de lagrade hemgjorda vapen
och massproducerade improviserade skydd.
Euromajdanprotesterna började fredligt vid slutet av 2013,
efter att Ukrainas president, Viktor Janukovitj,
avböjde ett förslag om utökat samarbete med EU
för att istället närma sig Ryssland.
Då började tiotusentals missnöjda medborgare
strömma in till centrala Kiev för att demonstrera emot denna lojalitet.
När månaderna gick förbi
intensifierades konfrontationerna mellan polisen och medborgarna.
Jag öppnade en provisorisk porträttstudio vid barrikaderna på Hrusjevskyjgatan.
Där fotograferade jag kämparna, mot en svart gardin,
en gardin som mörklade den väldigt förföriska bakgrunden
av eld, is och rök.
För att kunna berätta de individuella historierna här,
kände jag att jag måste ta bort de dramatiska visuella medlen
som vi blivit bekanta med och som blivit repeterade inom vanlig media.
Det jag såg var inte endast nyheter, det var även historia.
Med denna uppenbarelse,
var jag fri från journalistikens konventioner
som finns i tidningar och tidskrifter.
Oleg, Vasilij och Maxim var vanliga män,
med vanliga liv och från vanliga städer.
Men de detaljerade dräkterna som de klädde sig i
var ganska extraordinära.
Jag säger ordet "dräkt"
eftersom de inte var vanliga kläder som tillverkats
eller koordinerats av någon.
Det var improviserade uniformer
som var gjorda av gamla militärsaker,
reglementsvidriga stridsvapen och troféer som tagits från polisen.
Jag intresserade mig för hur de valde att representera sig själva,
ett utåtriktat uttryck för maskulinitet,
krigarens ideal.
Jag arbetade långsamt, med en analog kamera
med manuellt fokus och handhållet ljus.
Processen är gammalmodig.
Det ger mig tid att tala med varenda person
och titta på dem, tyst, medan de kollar på mig.
Ökade spänningar kulminerade i den mest våldsamma dagen
den 20 februari,
som blev känd under namnet "Blodiga torsdagen".
Prickskyttar som var lojala mot regeringen
började skjuta på de civila och protestanterna på Institutskajagatan.
Många dödades under en väldigt kort tid.
Hotell Ukrainas reception blev ett provisoriskt bårhus.
Det låg kroppar i rad på gatan.
Och det var blod överallt på trottoarerna.
Följande dag flydde president Janukovitj från Ukraina.
Allt som allt, tre månaders protester
resulterade i mer än 120 döda
och många fler saknades.
Historien utvecklades snabbt,
men det återhållsamma firandet fortsatte på Majdan.
Dagarna gick förbi på Kievs huvudtorg,
och strömmar av beväpnade kämpar
blev förstärkta av tiotusentals vanliga människor
som fyllde gatorna i en kollektiv sorgestund.
Många av dem var kvinnor som ofta bar på blommor
som de tagit med sig för att visa respekt mot de döda.
De kom dag efter dag
och täckte torget med miljontals blommor.
Vemod omslöt Majdan.
Det var tyst och jag kunde höra fåglarna sjunga.
Det hade jag inte hört innan.
Jag hejdade kvinnor när de närmade sig barrikaderna
för att ge sina gåvor
och frågade om jag fick ta en bild.
De flesta grät när jag fotograferade dem.
Den första dagen grät jag och min hjälpreda Emina
med nästan varje kvinna som besökte vår studio.
Det hade varit en så påtaglig frånvaro av kvinnor
fram tills dess.
Och färgen på deras pastellrockar,
deras skinande handväskor,
och högarna med röda nejlikor,
vita tulpaner och gula rosor som de bar med sig
skär sig mot det nedsvärtade torget
och de nedsvärtade männen som lägrade där.
För mig är det tydligt att dessa två bildsamlingarna
blir oförståeliga utan varandra.
De handlar om män och kvinnor och hur vi är --
inte hur vi ser ut, utan hur vi är.
De talar om olika könsroller i konflikter,
inte bara på Majdan, och inte bara i Ukraina.
Män utkämpar de flesta krigen och kvinnor sörjer dem.
Om männen visade den ideale krigaren,
så visade kvinnorna konsekvenserna av sådant våld.
När jag tog dessa bilder,
trodde jag att jag dokumenterade slutet på våldsamma händelser i Ukraina.
Men nu förstår jag att det är ett dokument av begynnelsen.
Idag ligger dödssiffran på ungefär 3000,
medan hundratusentals blivit tvångsförflyttade.
Jag var i Ukraina för sex veckor sedan.
På Majdan har barrikaderna tagits ner
och gatustenarna som användes som vapen under protesterna har blivit ersatta,
så att trafiken återigen kan flyta fritt genom torgets mitt.
Kämparna, kvinnorna och blommorna är borta
En gigantisk affischtavla som föreställer flygande gäss över ett vetefält
täcker det sönderbrända skalet från det fackliga huset
och visar,
"Ära åt Ukraina.
Ära åt hjältar."
Tack.
(Applåder)