Keď som prišla do Kyjeva,
1. februára tohto roku,
Námestie nezávislosti bolo obkľúčené,
obklopené políciou vernou vláde.
Protestujúci, ktorí okupovali Majdan,
ako je toto námestie známe,
sa pripravili na boj.
Zhromaždili po domácky vyrobené zbrane
a masovo vyrábané improvizované brnenie.
Euromajdanské protesty začali pokojne
na konci roku 2013 po tom, čo ukrajinský
prezident, Viktor Janukovyč,
odmietol ďalekosiahlu dohodu s EÚ
a zvolil si silnejšie väzby s Ruskom.
Odpoveďou na to boli
desaťtisíce nespokojných občanov,
ktorí prišli do centra Kyjeva
demonštrovať proti tejto oddanosti.
Ako mesiace utekali,
konfrontácie medzi políciou
a civilistami sa stupňovali.
Založila som si provizórne fotoštúdium
popri barikádach na Hruševského ulici.
Tam som fotila bojovníkov
pred čiernym závesom,
závesom, ktorý zakrýval
veľmi pôsobivé pozadie
ohňa, ľadu a dymu.
Na to, aby som tu mohla vyrozprávať
jednotlivé ľudské príbehy,
som cítila, že musím
odstrániť dramatické obrazy,
ktoré sa toľko opakovali
v hlavných médiach.
Stala som sa svedkom nielen správ,
ale aj histórie.
Vďaka tomuto poznaniu
som sa oslobodila
od fotoreportérskych zvykov,
novín a časopisov.
Oleg, Vasilij a Maxim
boli obyčajní muži
vedúci obyčajný život, z obyčajných miest.
Ale prepracované kostýmy,
ktorými sa vyzdobili,
boli úplne neobyčajné.
Používam slovo „kostým“,
pretože to neboli uniformy,
ktoré by bol niekto vydal
alebo zjednotil.
Boli to improvizované uniformy
vyrobené z vojenského materiálu
vyradeného z používania,
neštandardné bojové maskáče
a trofeje ukradnuté polícii.
Začala som sa zaujímať o to,
ako sa rozhodli prezentovať sa
týmto vonkajším prejavom mužskosti,
ideálom bojovníka.
Pracovala som pomaly,
používajúc analogický fotoaparát
s manuálnym ohniskom
a ručným expozimetrom.
Je to staromódny postup.
Dával mi čas porozprávať sa so všetkými
a pozorovať ich, v tichosti,
zatiaľ čo oni sa dívali na mňa.
Rastúce napätie vyvrcholilo
dňom najväčšieho násilia,
dvadsiatym februárom,
ktorý sa stal známym ako krvavý štvrtok.
Ostreľovači, verní vláde,
začali paľbu na civilistov
a protestujúcich na ulici Institututskaja.
Vo veľmi krátkom čase mnohých zabili.
Recepcia hotela Ukrajina sa premenila
na provizórnu márnicu.
Rady tiel ležali na ulici.
Všade na chodníkoch bola krv.
Na ďalší deň prezident Janukovyč
z Ukrajiny ušiel.
Dokopy tri mesiace protestov
skončili s viac ako 120 potvrdenými
mŕtvymi a množstvom nezvestných.
Boj prebehol rýchlo,
ale Majdan oslavoval stroho.
Ako dni utekali
na kyjevskom centrálnom námestí sa k davom ozbrojených vojakov
pripojili desaťtisíce obyčajných ľudí,
zaplnili ulice a trúchlili spolu.
Bolo tam veľa žien,
ktoré nosili kvety,
prinášali ich k mŕtvym
ako znak úcty.
Prichádzali deň čo deň
a zasypávali námestie miliónmi kvetov.
Majdan obklopil smútok.
Bolo tam ticho a počula som
spievať vtáky.
Nikdy predtým som ich nepočula.
Keď sa ženy priblížili k barikádam, aby vzdali poctu mŕtvym,
zastavila som ich a spýtala sa, či ich môžem odfotiť.
Väčšina plakala, keď som ich fotila.
V prvý deň sme s mojím technikom Eminom plakali
takmer s každou ženou,
ktorá do nášho štúdia vošla.
Až do tej chvíle
tam ženy chýbali.
Farba ich pastelových kabátov,
ich lesklé kabelky
a kytice červených karafiátov, bielych tulipánov a žltých ruží,
ktoré nosili, rušili sčernelé námestie
a sčernelých mužov, ktorí sa tu utáborili.
Je mi zrejmé, že tieto dve sady fotografií
nedávajú veľký zmysel bez ďalších.
Sú o mužoch a ženách a o tom, akí sme,
nie o tom, ako vyzeráme, ale o tom, akí sme.
Vypovedajú o rozdielnych rodových úlohách v konflikte,
nielen na Majdane a nielen na Ukrajine.
Muži vo väčšine vojen bojujú
a ženy trúchlia.
Ak muži predstavujú ideál bojovníka,
potom ženy predstavujú dôsledky tohto násilia.
Keď som robila tieto fotky,
verila som, že dokumentujem koniec
násilných udalostí na Ukrajine.
Ale teraz chápem,
že zaznamenávajú začiatok.
Dnes je počet obetí okolo 3000
a státisíce ľudí stratili svoj domov.
Pred šiestimi týždňami som sa vrátila na Ukrajinu.
Na Majdane boli barikády rozobrané
a dlažba, ktorú počas protestov použili ako zbraň, vymenili,
takže doprava uprostred námestia
fungovala bez problémov.
Bojovníci, ženy a kvety tam už nie sú.
Obrovský plagát zobrazujúci hus prelietajúcu ponad pšeničné pole
zakrýva vyhoretú škrupinu budovy odborov
a hlása: „Sláva Ukrajine. Sláva hrdinom.“
Ďakujem!
(potlesk)