Amikor 2014 február elsején
Kijevbe érkeztem,
a Függetlenség tere ostrom alatt állott, s
a kormányhoz hű rendőri erők vették körül.
A Majdant elfoglaló tüntetők
- e néven ismerjük a teret -
házi készítésű fegyvereiket és
szedett-vedett golyóálló mellényeiket
fölhalmozva készen álltak a harcra.
A tiltakozások 2013 végén békésen indultak,
azt követően, hogy Viktor Janukovics elnök
elutasította az EU nagy horderejű társulási szerződését,
és inkább az erősebb orosz kapcsolatot szorgalmazta.
Válaszul az elégedetlen polgárok tízezrei
özönlötték el Kijev központját, tiltakozva e függés ellen.
Telt az idő, s a rendőrök és civilek
szembenállása mindinkább elfajult.
A Hrusevszki utcai barikádok melletti szükség-műtermemben
fekete függöny előtt fotóztam a harcosokat.
A függöny elfedte a tűz, a jég és a füst
csábító vizuális hátterét.
Úgy éreztem, hogy az emberi történetek
elmeséléséhez le kell fosztanom róluk
a mai médiából annyira ismerős drámai helyszíneket.
Történelemnek voltam tanuja, nemcsak híreknek.
Tudatosult bennem, hogy
mentes vagyok
a fotós újságírás bevett szokásaitól.
Oleg, Vaszilij és Maxim mind átlagos emberek voltak,
átlagos életüket élték, átlagos városokban.
De a nagy gonddal összeállított viseletük
igen különleges volt.
Úgy mondom: viseletük,
mert nem valami
egységes ruházatról volt szó,
Leselejtezett katonai szerelésből álló
rögtönzött egyenruhák voltak,
vagy zsaruktól szerzett ruhák és rangjelzések.
Érdekelt, mi módon fejezik ki
férfias erejüket,
a harcos eszményképét.
Lassan dolgoztam, és filmre,
kézi fénymérővel és kézi fókuszolással.
A folyamat régimódi, de így ráértem, hogy
mindenkivel beszélgethessek, és hogy
a csöndben rájuk nézzek, míg ők rám.
A fokozódó feszültség február 20-án,
a legnagyobb erőszak napján tetőzött.
Ez volt a Vérvörös Csütörtök.
Az Insztitutszka utcán a kormányhű orvlövészek
lőtték a civileket és a tiltakozókat.
Percek alatt sokan meghaltak.
Az Ukrajna Szálló recepciója ideiglenes hullaházzá vált.
Az utcákon holttestek hevertek, s
a járdákat mindenütt vér borította.
Másnapra Janukovics elszökött Ukrajnából.
A tiltakozások három hónapja alatt
több mint százhuszan haltak meg,
és rengetegen eltűntek.
A történelem gyorsan pergett,
de a Majdanon az ünneplés tétova volt.
Ahogy teltek a napok Kijev főterén,
a fegyveresekhez
sok tízezer gyászoló csatlakozott,
megtöltve az utcákat.
Közöttük sok volt a nő, akik a halottak
tiszteletére virágot hoztak.
Csak jöttek és jöttek, nap mint nap,
és a teret milliónyi virággal borították.
Gyász ülte meg a Majdant.
Csönd volt, és hallható volt a madárdal.
Ilyet addig még soha nem hallottam.
Megállítottam a barikádokra tartó,
virágokat vivő asszonyokat, és kértem,
hadd fotózzam le őket.
Legtöbbjük sírt, amikor fotóztam őket.
Első nap Emine, a segítőm
és én velük együtt sírtunk.
Az idáig a térről észrevehetően
hiányoztak az asszonyok.
A nők világos kabátja,
a csillogó retiküljük,
és vörös szegfűcsokraik,
fehér tulipánjaik és sárga rózsáik
élesen elütöttek a megfeketedett tértől,
az ott táborozó, sötét férfiaktól.
Értem, hogy a két képsorozatnak
külön-külön nincs sok értelme.
Férfiakról és asszonyokról szólnak, s arról, milyenek vagyunk,
nem arról, hogy nézünk ki, hanem arról, milyenek vagyunk,
hogy a bajban más a szerepük a férfiaknak
és más a nőknek, nemcsak a Majdanon, nemcsak Ukrajnában.
A háborúkban férfiak harcolnak, és nők meggyászolják őket.
Ha a férfiak megmutaják a harcos eszményképét,
az asszonyok pedig az erőszak következményét.
Fotózás közben azt hittem, hogy
az ottani véres tettek végét örökítem meg.
Már tudom, hogy ez csak a kezdet volt.
Ma már 3000-nél több a halott.
Százezreknek kellett menekülniük.
Hat hete ismét Ukrajnában jártam .
A Majdan barikádjait elbontották,
az egykor fegyverként szolgáló köveket visszatették a helyükre,
s a téren a forgalom akadálytalan.
A harcosok, a nők és a virágok eltűntek.
A kiégett szakszervezeti székház csupasz falait
búzamező fölött szálló ludak képe fedi,
és azt hirdeti:
"Dicsőség Ukrajnának",
"Dicsőség a hősöknek"
Köszönöm.
(Taps)