För 10 år sedan
fick jag ett telefonsamtal som ändrade mitt liv.
På den tiden var jag en kardiolog på UCLA,
specialiserad på kardiologiska bilddiagnostiska metoder.
Samtalet kom från en veterinär på Los Angeles Zoo.
En äldre chimpanshona
hade vaknat upp med en ansiktsförlamning
och veterinärerna var oroliga att hon hade haft ett slaganfall.
De undrade om jag kunde komma till zoot
och avbilda djurets hjärta
för att leta efter ett möjligt hjärtfel.
Nu, för att vara på det klara, nordamerikanska zoon är bemannade
med högst kvalificierade, certifierade veterinärer
som ger enastående vård till sina djurpatienter.
Men ibland så vänder de sig till det humanmedicinska området,
framförallt för mer specifik rådgivning,
och jag var en av de tursamma läkarna som blev inbjuden att hjälpa.
Jag fick chansen att utesluta ett slaganfall hos den här chimpansen,
och säkerställa att den här gorillan inte hade en aortadissektion,
utvärdera den här aran för blåsljud,
säkerställa att det här sjölejonets hjärtsäck inte var inflammerad,
och på den här bilden lyssnar jag på ett lejons hjärta
efter en livräddande samarbetesprocedur
med veterinärer och läkare
där vi dränerade 700 ml vätska från säcken
i vilken lejonets hjärta fanns.
Och den här proceduren, som jag har gjort på många av mina mänskliga patienter,
var identisk, med undantag för den tassen och den svansen.
(Skratt)
För det mesta arbetade jag med läkare på UCLA Medical Center,
och diskuterade symptom och diagnoser och behandlingar
för mina mänskliga patienter,
men ibland jobbade jag på Los Angeles Zoo med veterinärer,
och diskuterade symtom och diagnoser och behandlingar
för deras djurpatienter.
Och ibland, på samma dag,
gick jag ronder på UCLA Medical Center
och på Los Angeles Zoo.
Och det här är vad som började bli väldigt klart för mig.
Läkare och veterinärer tog i själva verket hand om
samma sjukdomar i deras djur- och människopatienter:
hjärtsvikt, hjärntumörer,
leukemi, diabetes, artrit,
ALS, bröstcancer,
till och med psykiatriska syndrom som depression, ångest,
tvångsbeteenden, ätstörningar och självskadebeteenden.
Nu måste jag erkänna en sak.
Även om jag studerade komparativ fysiologi och evolutionsbiologi
för min kandidatexamen...
Jag hade till och med skrivit en avhandling om darwinistisk teori.
Att se den stora överlappningen
mellan djurs och människors sjukdomar,
kom som ett välbehövt uppvaknanade för mig.
Så jag började fundera, med alla dessa överlappningar,
hur var det möjligt att jag aldrig hade tänkt på att fråga en veterinär,
eller söka råd hos den veterinärmedicinska litteraturen
för att få insikt i en av mina mänskliga patienter?
Varför hade inte jag, och inte heller någon av mina läkarvänner och kollegor
som jag frågade, någonsin besökt en veterinärkonferens?
Och dessutom, varför var något av det här en överraskning?
Jag menar, varenda läkare accepterar någon sorts biologisk länk
mellan djur och människor.
Varje medicin som vi skriver ut eller har tagit själva
eller gett till våra familjer
har först testats på ett djur.
Men det är något väldigt annorlunda
med att ge ett djur en medicin eller en mänsklig sjukdom
och att ett djur självt får hjärtsvikt
eller diabetes eller bröstcancer.
Kanske en del av överraskningen
kommer från en i vår värld ökande separation
mellan det urbana och det ickeurbana.
Vi hör talas om de här stadsbarnen
som tror att ull växer på träd
eller att ost kommer från en växt.
Tja, dagens människosjukhus,
blir i ökande takt förvandlade till glänsande teknikkatedraler.
Det här skapar ett psykologiskt avstånd mellan de mänskliga patienterna
som behandlas där
och djurpatienterna som bor i havet
och på gårdar och i djungeln.
Men jag tror det finns en ännu djupare anledning.
Läkare och vetenskapsmän, vi accepterar intellektuellt att vår art,
Homo sapiens, bara är en art,
inte mer unik eller speciell än någon annan.
Men i våra hjärtan tror vi inte helt och hållet på det.
Jag känner det själv när jag lyssnar på Mozart
eller tittar på bilder av Mars Rover på min MacBook.
Jag känner det där stinget av människans exceptionalitet,
även om jag erkänner den vetenskapligt isolerande kostnaden
av att se oss själva som en överlägsen art, utskilda.
Nuförtiden försöker jag.
När jag nu träffar en mänsklig patient, frågar jag mig alltid,
vad vet veterinärerna om det här problemet
som jag inte vet?
Och kanske tar jag bättre hand om min mänskliga patient
om jag såg dem som en mänsklig djurpatient?
Här är några exempel på den sortens spännande sammanlänkningar
som den här sortens tänkande har lett mig till.
Hjärtsvikt som framkallas av rädsla.
Runt år 2000
"upptäckte" mänskliga kardiologer känsloframkallad hjärtsvikt.
Det beskrevs hos en spelberoende pappa som hade förlorat sina livsbesparingar
med ett tärningskast,
hos en brud som hade blivit lämnad vid altaret.
Men så visade det sig; den här "nya" mänskliga diagnosen
var varken ny eller unik för människor.
Veterinärer hade diagnostiserat, behandlat, och även förebyggt
känsloframkallade symptom hos djur,
från apor till flamingos, från hjortar till kaniner,
sedan 1970-talet.
Hur många människoliv hade kunnat räddas
om den här veterinärkunskapen hade lagts fram framför
akutläkare och kardiologer?
Självskadebeteende.
En del mänskliga patienter skadar sig själva.
En del drar bort hårtofsar,
andra till och med skär sig själva.
En del djurpatienter skadar också sig själva.
Det finns fåglar som plockar bort sina fjädrar.
Det finns hingstar som upprepat biter sina flanker tills dess att de blöder.
Men veterinärer har väldigt specifika och väldigt effektiva tillvägagångssätt
för att behandla, och till och med förebygga självskadebeteende
hos deras självskadande djur.
Borde inte den här veterinärkunskapen
ges till psykoterapeuter och föräldrar och patienter
som kämpar med ett självskadebeteende?
Förlossningsdepression och förlossningspsykos.
Ibland, strax efter att ha fött,
blir en del kvinnor deprimerade,
och ibland blir de till och med allvarligt deprimerade eller psykotiska.
De kan negligera sin nyfödda,
och i några extrema fall,
även skada barnet.
Hästveterinärer vet även att ibland kan
ett sto, strax efter att ha fött,
negligera fölet, vägra att låta det dia,
och i några fall sparka fölet, ibland så att det dör.
Men veterinärer har utvecklat
en metod för att handskas med det här fölavvisande syndromet
som involverar att man ökar oxytocinet hos stoet.
Oxytocin är gemenskapshormonet,
och det leder till ett förnyat intresse
för fölet, från stoets sida.
Borde inte den här informationen
ges till obstetriker och gynekologer
och familjeläkare och patienter
som kämpar med förlossningsdepression och förlossningspsykos?
Men trots all denna potential förblir tyvärr klyftan
mellan våra båda områden stor.
För att förklara det är jag rädd att jag måste visa upp lite smutsig byk.
En del läkare kan vara riktigt snobbiga
mot läkare som inte är Medicine doktorer.
Jag pratar om tandläkare, optiker, och psykologer,
men kanske främst djurläkare.
Visst, de flesta läkare inser inte att det är svårare att komma in
på veterinärutbildningen än läkarutbildningen idag,
och att när vi läser läkarutbildningen,
lär vi oss all som finns att veta
om en art, Homo sapiens,
men att veterinärer behöver lära sig om hälsa och sjukdomar
hos däggdjur, amfibier, reptiler, fiskar, och fåglar.
Så jag skyller inte på veterinärer för att de är irriterade
på mitt yrkes nedlåtenhet och ignorans.
Men här är ett skämt från veterinärerna:
Vad kallar man en veterinär
som bara kan ta hand om en art?
(Skratt)
En läkare. (Skratt)
Att överbrygga klyftan har blivit en passion för mig,
och jag gör det genom program
som Darwin on Rounds på UCLA,
där vi sammanför djurexperter och evolutionsbiologer
och inkluderar dem i våra medicinska team
med våra AT- och ST-läkare.
Och genom Zoobiquity-konferenser,
där vi för samman läkarutbildningar med veterinärutbildningar
för samarbete och diskussioner
om de delade sjukdomar
som djur- och människopatienter har.
På Zoobiquity-konferenser,
lär sig deltagarna hur behandlingen av bröstcancer hos en tiger
kan hjälpa oss att behandla bröstcancer
hos en dagisfröken på ett bättre sätt.
Hur förståelsen av polycykliska äggstockar i en Holstein-ko kan hjälpa oss
att ge bättre behandling
till en dansinstruktör med smärtsam mensvärk;
och hur bättre förståelse för behandling av separationsångest
hos en spänd vallhund
kan hjälpa ett nervöst litet barn som har svårt med de första skoldagarna.
I USA och nu internationellt, på Zoobiquity-konferenser
lämnar läkare och veterinärer sina attityder och förutfattade meningar
vid dörren och möts som kollegor,
som vänner, som doktorer.
Trots allt är även vi människor djur,
och det är dags för oss läkare att anamma våra patienters
och våra egna djuriska naturer
och sälla oss till veterinärernas
artövergripande syn på hälsa.
För det visar sig
att en del av den bästa och mest humanistiska medicinen
praktiseras av doktorer vars patienter inte är människor.
Och en av de bästa sätten som vi kan ta hand om
den mänskliga patienter är genom att vara uppmärksamma på
hur alla andra patienter på planeten
lever, växer, blir sjuka, och läker.
Tack.
(Applåd)