Szeretném, ha megnéznék ezt a ceruzát.
Ez egy tárgy. Tárgy jogi értelemben.
Ugyanúgy, mint a könyveink vagy az autóink.
Ezek mind tárgyak.
A nagy emberszabású majmok, melyeket mögöttem láthatnak,
jogi értelemben szintén tárgyak.
Megtehetem ezt egy tárggyal.
Azt csinálhatok, amit akarok a könyvemmel vagy az autómmal.
Ezek hatalmas emberszabású majmok, ahogy láthatják.
A fotókat James Mollison készítette,
aki a "James és más emberszabású majmok" című könyvet írta.
Elmesélte a könyvében, hogy minden egyedül élő majom,
közülük szinte mindegyik, árva,
akik a saját szemükkel látták a mamájuk és a papájuk halálát.
Tárgyak, jogi értelemben.
Évszázadok óta van egy nagy jogszabályi fal,
amely elválasztja a tárgyakat a jogalanyoktól.
Egyrészt a tárgyak láthatatlanok az ítélkezés számára.
Ők nem számítanak a jogban.
Nincsenek jogaik.
Nem jogképesek.
Ők rabszolgák.
A jogszabályi fal túloldalán a jogalanyok vannak.
A jogalanyok jól láthatóak az ítélkezésben.
Számítanak a törvénykezésben.
Sok joguk van.
Végtelen sok jogot gyakorolhatnak.
És ők a gazdák.
Jelenleg, minden nem emberi lény tárgy, jogi értelemben.
Minden ember jogalany.
Azonban embernek lenni és jogalanynak lenni
soha nem volt, és ma sem szinonimák.
Az ember és a jogalany kifejezések nem szinonimák.
Egyrészt
évszázadokon át sok ember
volt tárgy jogi értelemben.
A rabszolgák tárgyak voltak.
A nők, a gyerekek néha tárgyak voltak jogi értelemben.
Valóban, az utóbbi évszázadokban sok polgárjogi mozgalom törekedett arra,
hogy lyukat üssön ezen a falon és elkezdjék adagolni
ezeket az emberi jogokat a falon át, hogy ők jogalannyá váljanak.
De jaj, az a lyuk bezárult.
Másrészt vannak a jogalanyok,
de ez a fogalom sosem volt az emberi lényekre korlátozva.
Ott vannak, például, sok jogi személy van, akik még csak nem is élnek.
Az Egyesült Államokban
tudjuk, hogy a társaságok jogalanyok.
A függetlenség előtti Indiában
egy bíróság megállapította, hogy egy hindu bálvány jogalany,
hogy egy mecset jogalany.
2000-ben, az Indiai Legfelsőbb Bíróság
megállapította, hogy a Sikh vallás szent könyvei jogalany,
és 2012-ben, csak nemrég,
volt egy megállapodás az új-zélandi bennszülöttek és a Korona között,
melyben megegyeztek, hogy egy folyó jogalany,
aki birtokolja a folyómedret.
Olvastam Peter Singer könyvét 1980-ban,
amikor dús, barna hajkoronám volt,
és teljesen felrázott.
Ügyvéddé váltam, mert szólni akartam a hangtalanok érdekében,
megvédeni a védteleneket,
és soha nem voltam tisztában azzal, milyen hangtalanok és védtelenek
a nem-emberi lények milliárdjai, trilliárdjai.
Elkezdtem állatvédelemmel foglalkozó ügyvédként dolgozni.
És 1985-re rájöttem, hogy olyasmit próbáltam megvalósítani
ami a szó szoros értelmében lehetetlen.
Ennek az az oka, hogy minden ügyfelem,
minden állat, akinek az érdekeit próbáltam képviselni,
jogi értelemben tárgy; láthatatlan.
Ez nem fog működni, ezért úgy döntöttem,
hogy az egyetlen dolog ami működhet, hogy ők, legalább néhányan közülük,
átjutnak a lyukon, amit ismét kinyithatunk a falban,
és elkezdhetjük áttuszkolni a megfelelő nem-emberi lényeket a lyukon keresztül
a másik oldalra, hogy jogalanyok legyenek.
Akkoriban nagyon keveset tudtunk és beszéltünk
az igazi állatjogokról,
a gondolatról, hogy jogképes személyek; vagy nem-emberi lény törvényes jogairól,
és tudtam, hogy ez sokáig fog tartani.
És így 1985-ben, úgy gondoltam, hogy ez körülbelül 30 évig fog tartani
mire elkezdhetnénk egy próbapert,
hosszútávú kampány, hogy egy újabb lyukat üthessünk a falon.
Kiderült, hogy pesszimista voltam. Csak 28 évig tartott.
Hogy ez elkezdődjön, nemcsak cikkeket kellett írnunk törvények felülvizsgálatáról,
könyveket írni, és órákat tartani a témában,
hanem el kellett kezdenünk megismerni
az ilyen ügyekben való pereskedés mikéntjét.
Így az első dolgunk az volt, hogy kidolgozzuk, mire alapozhatjuk
akciónkat, mi a jogcíme.
Az intézkedés jogcíme a jogászok egyik eszköze arra,
hogy bíróságra vigyék érveiket.
Kiderült, hogy van egy nagyon érdekes ügy,
amely közel 250 évvel ezelőtt történt Londonban, az ún. Somerset-Stewart ügy,
mely során egy fekete rabszolga a jogrendszert kihasználva
tárgyból jogalannyá vált.
Ez annyira érdekelt, hogy végül egy egész könyvet írtam róla.
James Somerset nyolcéves kisfiú volt még, amikor elrabolták Nyugat-Afrikából.
Miután túlélte a "Középső folyosón" való átkelést,
eladták egy Virginiában élő, skót üzletembernek, Charles Stewart-nak.
20 évvel később Stewart Londonba hozta James Somerset-et,
és ott, James eldöntötte, hogy megszökik.
Ezért az egyik első dolga az volt, hogy megkeresztelkedett,
mert keresztszülőket akart kapni,
mivel a 18.században egy rabszolga esetében
köztudottan a keresztapáknak az egyik legfőbb kötelessége volt
elősegíteni a menekülést.
Így 1771 őszén,
James Somersetnek vitája támadt Charles Stewart-tal.
Nem tudjuk, hogy pontosan mi történt, de James eltűnt.
A felbőszült Charles Stewart ekkor rabszolgaüldözőket fogadott fel,
hogy alaposan átvizsgálják London városát,
megtalálják és visszahozzák őt, de nem Charles Stewarthoz,
hanem egy "Ann és Mary" nevű hajóra, amely a londoni kikötőben állt.
Jamest a hajófedélzethez kötötték.
A hajó úticélja Jamaica volt,
ahol James-re az várt, hogy eladják rabszolgának,
és élhet még olyan 3-5 évet, amennyit
egy cukorültetvényen dolgozó rabszolga kibír Jamaicában.
Ekkor James keresztszülei akcióba lendültek.
Szóltak a legtekintélyesebb bírónak,
Lord Mansfield-nek, aki a királyi ítélőszék főbírója volt,
és követelték, hogy a szokásjog alapján adjon ki
egy habeus corpus idézést James Somerset személyére.
A szokásjog olyan törvény, amelyet az angolul beszélő bírók alkothattak,
mikor nem kötötte őket az alkotmány vagy törvény.
A habeus corpus idézést Nagy Idézésnek is nevezik,
nagy N-nel és I-vel.
Arra szolgál, hogy megvédje azokat, akiket fizikailag korlátoznak szabadságukban.
Egy habeus corpus végzés született, ami a fogvatartót
kötelezi arra, hogy a foglyot elővezesse,
és jogilag elegendő indokot szolgáltasson szabadságától való megfosztására.
Lord Mansfieldnek egy gyors és merőben új alapokon álló döntést kellett hoznia,
mert ha James Somerset tárgy jogi értelemben,
akkor a habeus corpus végzés nem alkalmazható rá,
csak ha jogalanynak tekinthető.
Lord Mansfield úgy döntött, hogy feltételezi ezt,
anélkül, hogy döntene róla, hogy James Somerset jogalany-e,
és kiadta a habeus corpus végzést, és James-t fizikai valójában,
tárgyként behozatta a hajó kapitányával.
Meghallgatások egész sorára került sor a következő több mint 6 hónapban.
1722. június 22-én, Lord Mansfield kimondta,
hogy a rabszolgaság annyira gyűlöletes, és a "gyűlöletes" szót használta,
amit a szokásjog nem támogat, és utasított James kiszabadítására.
Ezáltal James Somerset jogi státusza megváltozott.
A szabad ember, aki kisétált a tárgyalóteremből,
pontosan úgy nézett ki, mint a rabszolga, aki besétált,
de jogi értelemben semmi közös nem volt bennük.
A következő az volt, hogy létrehoztuk a Nem-emberi Jogok Projektet,
ezt én alapítottam, és azon kezdtünk töprengeni, hogy milyen értékeket
és elveket akarunk a bírák elé tárni.
Olyan értékeket és elveket, amelyeket az anyatejjel szívtak magukba,
amelyeket a jogi egyetemen tanultak és nap mint nap használják,
és amit teljes szívvel vallanak. A szabadságot és egyenlőséget választottuk.
A szabadság olyan jog, amelynek részesei vagyunk,
mert aszerint, hogy hogyan értelmezzük,
az alapvető szabadságjog az alapvető érdekeket védi.
A legfőbb érték az országos szokásjogban
az önrendelkezés joga és a szabad akarat.
Ezek olyan erősek, hogy egy olyan országban, ahol a szokásjog érvényesül,
ha a kórházban a beteg nem egyezik bele az életmentő beavatkozásba,
a bíró nem kényszerítheti azt rá,
mert tiszteletben tartja a szabad akaratot és az önrendelkezést.
Az egyenlőségből adódó jogban azért részesülünk,
mert a megfelelő módon hasonlítunk valaki másra,
és ez a bökkenő, a megfelelő mód.
Ha olyanok vagyunk, mint mások, azért, mert nekik megvan a joguk,
mi is részesei vagyunk a jognak.
A bíróságok és a törvényhozó testületek egész idő alatt vonalakat húztak.
Egyeseket bevesznek, másokat kizárnak.
De kell lennie az abszolút minimum esetében
a határvonalnak valami jogilag elfogadható értelme.
Projektünk azt állítja, hogy nem szabad azért meghúzni vonalat,
hogy szabad akarattal és önrendelkezéssel bíró lények rabszolgává
minősíthetők legyenek,
mint ezek itt mögöttem. Az az egyenlőség megsértése lenne.
Ezután 80 jogrendszert néztünk át,
ami 7 évig tartott, hogy megtaláljuk azt,
ahol be akarjuk nyújtani az első keresetünket.
New York államát választottuk.
Ezután eldöntöttük, hogy mely sértetteket fogjuk képviselni.
A csimpánzok mellett döntöttünk,
és nemcsak azért, mert Jane Goodall ott volt az igazgatótanácsunkban,
hanem azért is, mert ők, Jane és a többiek,
évtizedek óta intenzíven tanulmányozták a csimpánzokat.
Mint tudjuk, rendkívüli kognitív képességgel rendelkeznek,
olyannal, amely az emberekéhez hasonlít.
Tehát a csimpánzokat választottuk, és elkezdtük végigjárni a világot,
hogy találjunk a csimpánzok kognitív képességeivel foglalkozó szakembereket.
Japánban, Svédországban, Németországban, Skóciában, Angliában és az USA-ban
találtunk rájuk. Írtak egyebek mellett 100 oldalnyi nyilatkozatot, felállítva 40-nél
több módszert,
amelyek egyedileg vagy összességükben
a komplex kognitív képességekből
az autonómiára és az önrendelkezésre következtetnek.
Nos, ilyenek vannak köztük például, hogy tudatosak.
Ők is tudatában vannak, hogy azok.
Tudják, hogy értelmesek. Tudják, hogy a többiek is azok.
Tudják, hogy egyediek és hogy képesek élni.
Értik, hogy tegnap éltek és holnap is élni fognak.
Képesek ugrándozni az időben. Emlékeznek, hogy mi történt tegnap.
Van fogalmuk a holnapról.
Ezért olyan szörnyű bebörtönözni egy csimpánzt, különösen egyedül.
Ezt a legveszedelmesebb bűnözőinkkel tesszük,
és a csimpánzokkal, anélkül, hogy utánagondolnánk, mit jelent ez.
Van bizonyos erkölcsi képességük is.
Amikor gazdasági játékokat játszanak az emberekkel,
tisztességes ajánlatokat tesznek, még akkor is, ha nem várják el tőlük.
Számolnak. Értik a számokat.
El tudnak végezni egyszerű számításokat.
Nyelvi csetepatékba bonyolódnak, vagy távoltartják magukat ilyenektől.
Részt vesznek a tudatos kommunikációban,
figyelmet szentelnek azoknak a magatartására,
akikkel beszélgetnek.
Van kultúrájuk.
Tárgyi kultúrájuk, társas kultúrájuk.
Van szimbolikus kultúrájuk.
A tudósok a Taï Erdőkben, az Elefántcsontparton
olyan csimpánzokra találtak, akik ezeket a köveket használták
a mogyoró hihetetlenül kemény héjának feltörésére.
Hosszú időbe telik megtanulni ennek a módját.
Feltárták a területet és azt találták,
hogy ez a tárgyi kultúra - hogy hogyan kell ezt csinálni
ezekkel a kövekkel - legalább 4300 év alatt
225 csimpánzgeneráción átívelve alakult ki.
Ezért kell rátalálnunk a csimpánzainkra.
A csimpánzainkra,
elsőként kettőre találtunk rá New York államban.
Mindketten meghaltak, még mielőtt benyújthattuk volna a keresetet.
Aztán rátaláltunk Tommy-ra.
Tommy csimpánz. Őt láthatják mögöttem.
Abban a ketrecben találtuk.
Egy ketrecekkel teli kis teremben találtunk rá,
egy nagyobb raktárépületben, egy használt lakókocsiban, New York központjában.
Rátaláltunk Kiko-ra, aki nagyothalló.
Kiko egy cementüzlet kirakatának a hátuljában volt Nyugat-Massachusetts-ben.
Megtaláltuk Hercules-t és Leo-t.
Mindketten fiatal hím csimpánzok.
akiket a Stony Brook orvosbiológiai, anatómiai kutatásokra használt.
Megtaláltuk őket.
És így 2013. decemberének utolsó hetében
a Nem-emberi Jogok Projekt 3 keresetet nyújtott be New York államban,
azt a habeus corpus végzést alkalmazva a szokásjog alapján,
amelyet annak idején James Somerset esetében használtak,
és követeltük, hogy a bírók adják ki a habeus corpus végzést csimánzainkra.
Ki akartuk hozni a csimpánzokat,
be akartuk juttatni őket a "Mentsük meg a csimpánzokat" programba,
egy hatalmas csimpánzmenedékhelyre Dél-Floridába,
amely magában foglal egy mesterséges tavat 12-13 szigettel --
ezek két-három hektárnyi területek, amelyek mindegyikén
két tucat csimpánz él.
És ezek a csimpánzok csimpánzként élhetnének,
a többiekkel egy olyan környezetben, mely a lehető legközelebb áll az afrikaihoz.
Ezek az ügyek még folynak.
Még nem futottunk össze a mi Lord Mansfield-ünkkel.
De fogunk. Fogunk.
Ez egy hosszútávú kampány, stratégiai céllal.
De hogy Winston Churchill szavait használjam
saját ügyünkre: Ez nem a vég.
Nem is a vég kezdete.
De talán ez a kezdet vége.
Köszönöm.
(Taps)