Dacă ați avea capacitatea să transformați lumea într-un loc mai bun,
cum ați face asta?
Poate că v-ați pus această întrebare cândva.
O lume fără războaie, o lume fără violență, o lume fără corupție,
fără copii care mor de foame în fiecare zi.
Dar de câte ori renunţăm la ideile noastre pentru că credem că nu putem face nimic?
Am vorbit despre copilărie... Vă amintiți când erați mici?
Sau adolescenți?
Ați avut vise, idealuri, chiar ați crezut că ați putea schimba lumea.
„Toți adulții au fost mai întâi copii...
dar foarte puțini își aduc aminte.”
Saint-Exupéry a spus asta, autorul „Micului Prinț”.
Dar ne putem aminti de copilăria noastră.
Ne putem aminti că aveam vise, idealuri mari și credeam în ele.
Și mai ales, ne putem educa copiii într-un mod diferit,
pentru ca ei să creadă tocmai în acele vise.
Imaginați-vă cum ar fi pentru un copil să crească
simțind că poate face lucruri mari, lucruri bune,
descoperindu-și abilitatea de a îmbunătăți lumea.
Eu mi-am imaginat, citind știrea că la fiecare trei secunde
un copil moare de foame în această lume.
Ca mamă a doi copii, ceva s-a mișcat în interiorul meu.
Și m-am întrebat ce aș putea face eu.
Am scris o poveste pentru copii
și pentru adulții care nu vor să înceteze să fie copii.
Inspirat dintr-o veche legendă guaraniană, spune povestea unui măcăleandru,
care, picătură cu picătură, încearcă să stingă un foc.
Luând apă cu ciocul, pentru că face și el ce poate.
Văzându-l, restul animalelor, care fugiseră de flăcări, i se alăturară,
și făcând fiecare ce poate, au stins focul.
Aflând această poveste pe care a spus-o profesoara în clasă,
Eric, un copil protagonist al poveștii, visează cum copiii ar putea ajuta,
să pună capăt foamei și sărăciei în lume.
Ideea lui este să facă pușculițe în școli
și fiecare copil care poate, să pună un euro din economiile sale,
renunţând la capriciile sale, așa încât toţi copiii, din toate clasele din şcoală
să adune mulţi bani pentru a ajuta alţi copii care au nevoie de ei.
Ideea unui euro mi-a venit când îmi luam copiii de la școală și am văzut
cum alți copii și adolescenți ieșeau cu pungi mari de dulciuri, de bomboane,
de capricii de care nu aveau nevoie.
Cum era posibil ca în timp ce există copii care nici măcar nu au ce mânca,
alți copii să cheltuie bani care ar putea fi economisiți?
Copiii puteau face ceva.
Copiii ar putea face multe.
Am prezentat povestea cu sprijinul clubului de fotbal Barcelona,
care ni s-a alăturat, și am început să facem pușculițe în unele școli.
Clubul de fotbal Barcelona, cum știți, reprezintă suma indivizilor care,
formând o echipă, ating obiective importante.
Ca animăluţele din pădure care sting focul.
Sau ca orice copil care ar putea fi inspirat să simtă că poate face ceva
pentru a îmbunătăţi lumea.
Dar ideea unui euro nu era suficientă.
Trebuiau făcute mai multe.
Am început să simt că trebuie să conștientizăm, să aprofundăm
să facem ceva pentru a trezi acelor copii sentimentul în interior,
care apoi să iasă la suprafaţă.
În plus, în Spania a început să se resimtă criza
şi apăreau tot mai multe familii care erau în pragul sărăciei.
În prezent, unul din patru copii din această țară
abia poate avea o masă pe zi.
Când o simt, când o spun, nu pot să nu mă emoţionez.
Și sper ca emoția mea să fie contagioasă.
Atunci, căutând posibilitatea dezvoltării acelei idei,
m-am gândit să fac un documentar.
Povestea nu era suficientă.
Așadar, acum trei ani am decis să filmez un documentar
pentru a inspira profesorii și elevii din școli
să descopere cum pot face copiii ceva
pentru a ajuta la îmbunătăţirea lumii.
Am filmat documentarul timp de aproape trei ani, fără bani.
Urmărind filozofia poveștii, am găsit măcălendri,
profesioniști din lumea cinematografiei, din televiziune, din educație,
inclusiv UNHCR, agenția ONU pentru refugiați,
care au început să colaboreze și să pună fiecare ce a putut,
și am sfârșit realizând un documentar care arată sărăcia și foamea din lume,
dar şi cum pot copiii să facă ceva pentru a ajuta.
În școala în care filmam, profesorii s-au alăturat inițiativei
și au început să dezvolte mici exerciții foarte simple
pe care elevii să le poată aplica pentru a începe lucrul la proiect.
Primul lucru pe care l-au făcut, evident, a fost să afle povestea măcăleandrului.
Dar după aceea trebuia să-i facem conștienți,
să trezim în ei de sentimentul de empatie,
de angajament, de dragoste pentru ceilalți.
Așa că au început cursuri de meditație și exerciţii de tăcere.
Tăcerea este foarte importantă pentru a ne conecta cu sinele
şi pentru a ne opri... a ne opri câteva minute pe zi pentru a simţi, a fi calmi.
Aceste minute nu sunt timp pierdut, la școală sau în programa școlară.
Dimpotrivă.
Copiii sunt mai calmi și, vă pot asigura, la fel și profesorii.
Deci, pe această bază, copiii ar putea începe să fie mai receptivi, deoarece
ştiți ce cuvânt aude cel mai des un copil occidental astăzi?
Fugi.
Gândiţi-vă!
Aceia dintre voi care aveți copii, nepoți, încă de dimineață:
„Du-te, fugi, grăbește-te”.
A doua zi m-am gândit dacă nu cumva am inventat pepenele fără sâmburi
pentru a mânca mai repede.
E groaznic, unde mergem cu atâta grabă?
Cu siguranță nu către noi înșine.
Dalai Lama a spus că dacă am educa o generaţie de copii începând de la 8 ani
şi i-am învăţa să mediteze, în decurs de o generaţie
am avea o lume paşnică.
Deci, cu acele cursuri de meditație care durau foarte puține minute,
au început să fie mai conştienţi
și apoi au putut lucra pe valori şi emoţii
pentru că era ca și cum pământul ar fi fost mai fertil
și puteam intra acolo.
Și au ieșit lucruri minunate.
Lucrând pe generozitate, de exemplu.
O profesoară i-a întrebat pe elevi:
„Care dintre voi se consideră foarte generos?“
Niciun copil nu a ridicat mâna.
Profesoara a început să plângă.
Este în documentar.
Râd, dar e de plâns.
Niciun copil nu s-a considerat foarte generos.
Așa că a fost nevoie să afle de ce nu erau, și cum ar fi putut fi.
Au aprofundat cercetarea şi au descoperit că cereau şi cereau lucruri,
dar aproape niciodată nu le împărţeau şi rareori le ofereau.
Lucrând pe empatie şi-au dat seama că trăiesc în lumea lor,
dar aproape niciodată nu s-au pus în locul celuilalt.
Când au aprofundat iubirea, au descoperit că iubirea înseamnă a da,
şi nu a aştepta să primeşti.
Cu această bază au început să poată împărți sarcinile între ei.
Cei mici au făcut obiectele artizanale,
au făcut cutiile pentru bani, picăturile, măcălendrii, picturile murale,
chiar și cei de 6-7 ani au făcut cărticele de sentimente,
pentru că au desenat sentimente, de exemplu dacă sunt întrebați:
„Ce culoare vezi tu că are iubirea?“
Evident, roșie, nu-i așa?
Dar câțiva au spus lila, aşa că au pictat-o lila.
Cei care aveau între 8 și 12 ani au cercetat ce poate fi cumpărat
în lume cu un euro
şi au cercetat continentele, ţările mai sărace,
indicele de mortalitate infantilă şi malnutriţia.
Descoperind ce poți cumpăra cu un euro, au aflat că în Congo
este ceea ce se primește pentru o rudă decedată,
că în Kenya poate fi plătită o lună de școală pentru un copil,
în Spania, puteau cumpăra un pachet de abțibilduri.
Au fost atât de șocați de ideea Kenyei, încât o profesoară
a adus șeful unui mic ONG care îi ajută pe copiii unui orfelinat,
care erau orfani fiindcă părinții lor muriseră
din cauza pandemiei de SIDA din Kenya.
Au decis că vor să-i ajute pe acești copii.
Trebuie să spun că s-au împărțit astfel încât cei mici
lucrau pentru o cauză internațională
și cei mari pentru o cauză locală.
Prin urmare, cei mici și-au ales cauza lor internațională
ca fiind acel orfelinat din Kenya.
Și am început să încercăm să facem conturi de Skype.
Cu multe dificultăți, am făcut în așa fel încât copiii să se cunoască.
A fost minunat, pentru că au început să se întrebe o mulțime de lucruri.
Și au descoperit, de exemplu, că în Kenya copiii mâncau orez,
kiberi, care este o cereală,
dar abia au gustat carnea, ca să nu mai zicem de pui.
Dar cel mai surprinzător e că atunci când cei de aici le-au spus
că unul dintre felurile lor de mâncare era puiul cu cartofi,
kenyenii au început să aplaude, bucuroși că alți copii puteau să mănânce
un fel de mâncare pe care ei aproape că nu și l-au permis niciodată.
Nu aveau posibilitatea.
Au început să facă schimb de la egal la egal.
În acele discuții de pe Skype existau respect, tandrețe, curiozitate,
și când copiii de aici au întrebat dacă pot face ceva,
dacă pot ajuta,
copiii din Kenya au spus că au nevoie de o școală.
O școală mică în care să poată studia.
Pentru acei copii, să studieze înseamnă poarta către libertate.
Elliud, unul dintre copiii care apar în documentar,
își pune noaptea picioarele în apă rece pentru a nu adormi,
ca să poată continua să studieze.
Visul lui este să ajungă la facultate,
să fie pilot de aviație,
să câștige o mulțime de bani
și să facă orfelinate pentru a ajuta alți copii, așa cum și el a fost ajutat.
Temerile lui sunt să nu fie devorat de un leu, înțepat de un păianjen
sau mușcat de un șarpe, astfel încât să nu poată ajunge la facultate.
Cu 3.000 de euro, le-a spus fata de la ONG,
acea școală din Kenya ar putea fi construită.
Le-a mai spus și că, prin contribuții foarte mici,
ei ar putea ajuta la schimbarea lumii.
Au fost atât de motivați încât au început să strângă euro,
picătură cu picătură, lună după lună,
dar au început, de asemenea, să dezvolte inițiative proprii de creativitate.
Au început să facă brățări roșii, semne de carte cu măcălendri, fursecuri,
dulcuri care se vindeau cu un euro.
De asemenea, au pus pușculițe și în afara școlii, de exemplu unul,
al cărui tată e farmacist, a pus un afiș în farmacie
explicând clienților, când putea, ce făceau ei la școală.
Erau așa de sensibilizați încât un copil, mama lui mi-a povestit asta,
a fost supărat pe ea pentru că mama a spus: „Bine, hai să dăm
noi părinții o mulțime de bani pentru școală.”
Copilul a spus: „Nu, te înșeli mamă.
Noi suntem cei care trebuie să facem asta, nu părinții.”
La rândul lor, cei mari au început să cerceteze sărăcia din Spania.
În final au decis să ajute o cantină socială pe care au vizitat-o,
care era în orașul unde se afla școala lor.
În primul rând, făceau ce puteau.
Suma acțiunilor lor, mici, faptul că în fiecare lună
aduceau câte un euro din economiile lor,
faptul că și părinților li se spusese într-o scrisoare
că în fiecare weekend din prima lună,
și ei trebuiau să se abțină de la unele dintre capriciile lor
pentru a putea da acel euro.
Așa că puțin câte puțin, lună de lună, devenind conștienți,
au obținut 3.000 de euro pentru Kenya
și mai mult de 2.000 pentru cantina socială.
Când am terminat documentarul, un băiat de numai 10 ani mi-a spus:
„Cu acest proiect am învățat că cei mici putem face lucruri mari”.
Vă puteți imagina cum este pentru un copil să înceapă să simtă asta încă de mic?
Ca să vă puteți imagina un pic mai mult, vă invit să vedeți o mică parte
a documentarului pe care l-am lansat în aprilie anul trecut, la Barcelona,
care durează o oră, dar aceste secvențe sunt semnificative, durează trei minute.
De ce crezi că acești oameni nu-i ajută pe cei săraci?
Nu știu. Așa e inima lor. Ei nu cunosc iubirea.
Crezi că noi, copiii, putem face ceva?
Da.
Ce?
Putem face o schimbare.
[Conștiință]
[Angajament]
Această poveste explică faptul că toți putem face ceva pentru a schimba lumea.
Acesta e exemplul unui măcăleandru care încearcă să stingă un foc,
picătură cu picătură.
Un copil își asumă și urmează acest exemplu pentru a ajuta copiii înfometați.
Ideea este să nu mâncăm dulciuri o dată pe lună.
În loc de asta, punem un euro în pușculița pe care o avem în școală.
Este un mic moment de reflecție cu noi înșine,
Ce am simțit, ce este iubirea pentru noi?
Dragostea înseamnă să dai, pentru că există oameni care nu au nimic,
care nu au bani sau mâncare
și noi avem tot ce ne dorim.
Am putea trăi fără multe lucruri pe care le avem.
Suntem norocoși să putem mânca în fiecare zi
și să avem tot ce ne trebuie, dar poate că nu ne dăm seama
că fanteziile noastre
reprezintă de fapt o mare problemă.
Din puținul pe care îl avem,
contribuind cu toții, putem ajunge departe.
Luucrurile pe care le putem face,
și ceea ce putem obține cu atât de puțin înseamnă atât de mult,
încât e surprinzător că încă nu au fost făcute.
Cum ne poate ajuta empatia să îmbunătățim lumea?
Te pui în locul ei sau al lui și poți simți ceea ce simte.
Vin din Proiectul Bamba, al un mic ONG din Kenya.
Ei au nevoie de o altă clasă pentru că toți copiii din orfelinat
de la 2 ani până la 14 ani, toți trebuie să fie în aceeași clasă.
Cu contribuții super mici poți schimba lumea.
Pentru cei mari trebuia să căutăm proiectul local.
Aici, în Spania, un copil din patru este sărac.
Eu votez pentru cantina socială din Sant Cugat.
[Copiii cântă]
Mulțumesc foarte mult, Agora!
Ajutarea unei persoane care nu are nimic îți crește respectul de sine
și cred că ești mai fericit cu tine însuți.
Iar când ești mai fericit cu tine însuți, ești mai fericit cu cei din jurul tău.
Toți putem, și tu poți!
„Educația e cea mai puternică armă pe care o puteți folosi pentru a schimba lumea”.
Nelson Mandela
[Aplauze]
Dramaturgul francez Louis Jouvet a spus în piesa sa numită „Don Juan”
studenților săi:
„Sentimentul te va duce la mișcare.”
Aducerea copiilor la sentiment nu este o sarcină dificilă.
Din contră.
Copiii vor să ajute, vor să coopereze.
Chiar mai mult, dacă văd cum pot face asta.
Vă asigur că atunci când au văzut că prin contribuțiile lor mici,
ca în cazul Kenyei, au putut construi o școală, nu le venea să creadă.
Asta stimulează la copii un sentiment care le va folosi
în întreaga lor viață viitoare de aduți,
și de asemenea pentru toate domeniile vieții lor, deoarece angajamentul,
conștientizarea, empatia, iubirea,
dacă le permitem să lucreze de mici la aceste aspecte,
copiii se pot deschide.
La orele în care au împărtășit sentimente
au stabilit relații mult mai vii, mult mai diferite.
De ce blocăm emoțiile?
De teamă.
Așa că această experiență ne-a transformat pe toți.
Pe noi, cei care am realizat documentarul,
pe cei care am dus proiectul mai departe și continuăm să îl ducem mai departe
și l-am prezentat deja în mai multe școli,
vrem să se răspândească, acesta este visul nostru acum.
Am făcut câțiva pași, dar acum următorul pas
este ca el să ajungă în multe școli.
Este o inițiativă foarte simplă, foarte flexibilă,
pe care școlile o pot aplica și dezvolta prin propria lor creativitate.
Dincolo de pagina noastră web, pe care ați văzut-o,
oferim proiectul complet gratuit.
Acolo găsiți tot ce vă poate inspira să îl aplicați
la școala copiilor, studenților sau nepoților voștri...
Este pur și simplu o picătură pe care o punem, astfel încât în timp,
ceea ce ne dorim, să avem o lume mai bună,
să fie posibilă între noi toți.
Putem face pușculițe de bogăție pentru toți.
Este foarte simplu și, în plus, putem găsi un nou sens al fericirii.
Iar asta nu o spun eu.
Un băiat de 11 ani mi-a spus asta când am terminat documentarul:
„Credeam că fericirea înseamnă a primi.
Acum mi-am dat seama că înseamnă a da.”
Vă mulțumesc foarte mult!
(Aplauze)