נולדתי וגדלתי בצפון קוריאה.
למרות שמשפחתי נאבקה בעוני,
תמיד אהבו אותי ודאגו לי
כי הייתי בן יחיד
והצעיר מבין שני הילדים במשפחה.
אבל אז החל הרעב ההמוני ב-1994.
הייתי בן 4.
אחותי ואני הלכנו לקושש עצים להסקה
התחלנו בשעה 5 בבוקר
וחזרנו לאחר חצות.
הייתי משוטט ברחובות בחיפוש אחר מזון,
ואני זוכר שראיתי ילד קטן
קשור לגבה של אמו ואוכל חטיפים,
ורציתי לגנוב אותם ממנו.
הרעב הוא השפלה. הרעב הוא ייאוש.
עבור ילד רעב, פוליטיקה, וחופש
אינם אפילו נחשבים.
ביום הולדתי התשיעי , הורי
לא יכלו לתת לי כל מזון כדי לאכול.
אך גם כילד, יכולתי להרגיש את המועקה
שבליבם.
מעל מיליון צפון קוריאנים מתו מרעב בזמן ההוא,
וב -2003, כאשר הייתי בן 13,
אבא שלי הפך לאחד מהם.
ראיתי את אבא שלי קומל ומת.
באותה שנה, אמי נעלמה יום אחד,
ואז אחותי אמרה לי
שהיא נוסעת לסין כדי להרוויח כסף,
אבל שהיא תשוב עם כסף ואוכל בקרוב.
מכיוון שאנחנו אף פעם לא נפרדנו,
וחשבתי שנהיה יחד לנצח,
אני אפילו לא נתתי לה חיבוק כאשר היא עזבה.
זו היתה הטעות הגדולה ביותר שאי פעם עשיתי בחיי.
אבל שוב, לא ידעתי
שזה הולך להיות שלום לזמן רב.
לא ראיתי את אמא שלי או את אחותי מאז.
פתאום הפכתי ליתום וחסר בית.
חיי היומיום שלי נעשו קשים מאוד,
אבל פשוטים מאוד.
המטרה שלי היתה למצוא פיסת לחם מאובקת בפח.
אבל זו אינה דרך לשרוד.
התחלתי להבין, שתחנונים לא יהיו הפתרון.
לכן התחלתי לגנוב מזון מעגלות בשווקים לא חוקיים.
לפעמים, מצאתי עבודות קטנות
בתמורה למזון.
פעם אחת, אפילו ביליתי חודשיים בחורף
כעובד במכרה פחם,
33 מטר מתחת לאדמה ללא כל הגנה
עד 16 שעות ביום.
לא הייתי משהו נדיר.
יתומים רבים אחרים שרדו בדרך זו, או גרוע מכך.
כשלא יכולתי להירדם מחמת הקור
או כאבי הרעב,
קיוויתי שלמחרת בבוקר,
אחותי תשוב כדי להעיר אותי
עם המאכל האהוב עלי.
תקווה זו שמרה אותי בחיים.
אני לא מתכוון לתקווה גדולה, מאוד גדולה.
אני מתכוון לסוג של תקווה שגרמה לי להאמין
שבפח האשפה הבא יהיה לחם,
אף-על-פי שבדרך כלל לא היה cu.
אבל אם לא הייתי מאמין, לא הייתי אפילו מנסה,
ולאחר מכן הייתי מת.
תקווה שמרה אותי בחיים.
כל יום, אמרתי לעצמי,
לא משנה כמה הדברים נעשים קשים,
עדיין אני חייב לחיות.
לאחר שלוש שנים של המתנה לאחותי שתחזור,
החלטתי לנסוע לסין כדי לחפש אותה בעצמי.
הבנתי
שלא אצליח לשרוד עוד זמן רב בדרך זו.
ידעתי שהמסע יהיה מסוכן,
אבל הייתי מסכן את החיים שלי בכל מקרה.
יכולתי למות מרעב כמו אבא שלי בצפון קוריאה,
או לפחות יכולתי לנסות לחיות חיים טובים יותר
על ידי כך שאברח לסין.
למדתי שאנשים רבים ניסו לחצות
את הגבול לסין במהלך הלילה כדי לא להתגלות.
אנשי משמר הגבול של צפון קוריאה לעיתים קרובות יורים והורגים אנשים
שמנסים לחצות את הגבול ללא אישור.
חיילים סיניים יתפסו
וישלחו חזרה את הצפון קוריאנים,
שם הם יעמדו בפני ענישה חמורה.
החלטתי לעבור במהלך היום,
ראשית כי הייתי עדיין ילד, ופחדתי מהחושך,
שנית כי ידעתי שאני כבר לוקח סיכון,
ומאחר ולא הרבה אנשים ניסו לחצות במהלך היום,
חשבתי שאולי אוכל לעבור
מבלי להיראות על ידי מישהו.
הגעתי לסין ב- 15 בפברואר 2006.
הייתי בן 16.
חשבתי שדברים בסין יהיו קלים יותר,
משום שהיה יותר אוכל .
חשבתי שיותר אנשים יעזרו לי.
אבל זה היה קשה יותר מאשר לחיות בצפון קוריאה,
כי לא הייתי חופשי.
תמיד חששתי להיתפס
ולהישלח בחזרה.
בנס, כעבור כמה חודשים
פגשתי מישהו שניהל
מקלט מחתרתי עבור צפון קוריאנים,
והורשיתי לגור שם
ולאכול ארוחות סדירות בפעם הראשונה מזה שנים רבות.
מאוחר יותר באותה השנה, פעיל עזר לי להימלט מסין
ולהגיע לארצות הברית כפליט.
נסעתי לאמריקה בלי לדעת מילה באנגלית,
עדיין העובד הסוציאלי שלי אמר שעלי ללכת לתיכון.
אפילו בצפון קוריאה, הייתי סטודנט כושל.
(צחוק)
בקושי סיימתי בי"ס יסודי.
אני זוכר שנלחמתי בבית הספר יותר מפעם אחת ביום.
ספרי הלימוד והספרייה לא היו מגרש המשחקים שלי.
אבא שלי ניסה קשה מאוד להניע אותי ללמוד,
אבל זה לא עבד.
בשלב מסוים, אבא שלי ויתר עלי.
הוא אמר, "אתה לא הבן שלי יותר".
הייתי רק בן 11 או 12, אבל זה כאב לי מאד.
אבל אף-על-פי-כן, רמת המוטיבציה שלי
עדיין לא השתנתה לפני שהוא מת.
אז באמריקה, זה היה סוג של מגוחך
שאמרו לי שאני צריך ללכת לתיכון.
אפילו לא הלכתי לחטיבת הביניים.
החלטתי ללכת, רק משום שאמרו לי
מבלי להתאמץ מאד.
אבל יום אחד, חזרתי הביתה ואם האומנה שלי
הכינה כנפי עוף לארוחת ערב.
ובמהלך ארוחת הערב,רציתי לקבל עוד כנף,
אבל הבנתי שלא היו מספיק לכולם,
אז החלטתי נגד זה.
כשהסתכלתי בצלחת שלי,
ראיתי את כנף העוף האחרון, שאב האומנה שלי נתן לי שלו.
הייתי כל כך מאושר.
הבטתי בו יושב לידי.
הוא רק הסתכל עליי חזרה מאוד בחום,
אבל לא אמר כלום.
פתאום נזכרתי באבי הביולוגי.
מעשה האהבה הקטן של אב האומנה שלי
הזכיר לי את אבא שלי,
שהיה שמח לשתף את האוכל שלו איתי
כאשר הוא היה רעב, גם אם הוא היה רעב עד מוות.
הרגשתי כל כך חנוק מזה שהיה לי כל כך הרבה אוכל באמריקה,
בעוד אבא שלי מת מרעב.
המשאלה היחידה שלי באותו הלילה היה לבשל ארוחה בשבילו,
ובאותו לילה חשבתי גם מה עוד יכולתי לעשות
כדי לכבדו.
והתשובה שלי היתה להבטיח לעצמי
שאלמד קשה ואקבל את החינוך הטוב ביותר
באמריקה שיכבד את הקורבן שלו.
לקחתי את בית הספר ברצינות,
ובפעם הראשונה בחיי,
קיבלתי פרס אקדמי למצוינות,
והייתי ברשימת הדיקן החל מהסמסטר הראשון בבית הספר התיכון.
(מחיאות כפיים)
כנף העוף ההיא שינתה את חיי.
(צחוק)
תקווה היא אישית. תקווה היא משהו
שאף אחד לא יכול לתת לך.
אתה צריך לבחור להאמין בתקווה.
אתה צריך לעשות את זה בעצמך.
בצפון קוריאה, עשיתי זאת בעצמי.
תקווה הביאה אותי לאמריקה.
אבל באמריקה, לא ידעתי מה לעשות,
כי היה לי החופש המהמם הזה.
אב האומנה שלי בארוחת הערב ההיא נתן לי כיוון,
והניע אותי ונתן לי מטרה
לחיות באמריקה.
לא באתי לכאן לבד.
היתה לי תקווה, אבל התקווה עצמה אינה מספיקה.
הרבה אנשים עזרו לי לאורך הדרך להגיע לכאן.
צפון קוריאנים נלחמים קשה על מנת לשרוד.
עליהם לכפות על עצמם לשרוד,
להתמלא בתקווה לשרוד,
אבל הם לא יכולים לעשות את זה בלי עזרה.
זה המסר שלי אליכם.
התמלאו תקווה עבור עצמכם,
אבל גם עיזרו זה לזה.
החיים יכולים להיות קשה לכולם, בכל מקום שבו אתם גרים.
אב האומנה שלי לא התכוון לשנות את החיי.
באותו אופן, אתם יכולים גם לשנות את החיים של מישהו
בעזרת מחוות האהבה הקטנה ביותר .
חתיכת לחם יכולה להשביע את רעבונך,
ותקווה תביא לך לחם
כדי להשאיר אותך בחיים.
אבל אני מאמין בביטחה
שפעולה של אהבה ואכפתיות
יכולה גם לשמור את חייו של עוד ג'וזף
ולשנות אלפי ג'וזפים אחרים
שעדיין מקווים לשרוד.
תודה.
(מחיאות כפיים)
אדריאן הונג: ג'וזף, תודה לך על ששיתפת
אותנו בסיפור המאוד אישי ומיוחד שלך.
אני יודע שלא ראית את אחותך, אמרת,
שזה היה כמעט עשור בדיוק,
ועם הסיכוי הקלוש שהיא עשויה להיות מסוגלת לראות את זה,
רצינו לתת לך הזדמנות
לשלוח לה הודעה.
ג'וזף קים: בקוריאנית?
א.ה: אתה יכול לעשות זאת באנגלית ולאחר מכן גם בקוריאנית.
(צחוק)
ג'.ק: בסדר, אני לא הולך לעשות את זאת יותר בקוריאנית
כי אני לא חושב שאני יכול לעשות את זה
מבלי להזיל דמעות.
נונה, עברו כבר 10 שנים
שלא ראיתי אותך.
רק רציתי לומר
שאני מתגעגע אליך, ואני אוהב אותך,
ובבקשה שובי אלי והישארי בחיים.
ואני - הו, אלוהים.
עדיין לא איבדתי את התקווה לראות אותך.
אני אחיה את חיי באושר
ואלמד קשה
עד שאראה אותך,
אני מבטיח שאני לא אבכה שוב.
(צחוק)
כן, אני רק מצפה לראותך,
ואם את לא יכולה למצוא אותי,
אני גם אחפש אותך,
ומקווה לראות אותך יום אחד.
ואני גם יכול למסור הודעה קטנה לאמא שלי?
אה: בטח, בבקשה.
ג'.ק: לא ביליתי איתך הרבה זמן ,
אבל אני יודע שאת עדיין אוהבת אותי,
ואת כנראה עדיין מתפללת בשבילי
וחושבת עלי.
רק רציתי לומר תודה
שאפשרת לי להיות בעולם הזה.
תודה.
(מחיאות כפיים)