Toto je jedno z najúžasnejších zvierat na povrchu Zeme.
Toto je tapír.
A toto je maličký tapír,
najrozkošnejší zvierací potomok v celej zvieracej ríši.
(smiech)
Absolútne.
Nemá konkurenciu.
Ja som zasvätila posledných 20 rokov svojho života
výskumu a zachovaniu tapírov v Brazílii,
a bolo to absolútne úžasné.
Ale v tejto chvíli naozaj veľmi veľa premýšľam
o dopadoch mojej práce.
Sama som premýšľala o mojich reálnych príspevkoch
k zachovaniu týchto zvierat, ktoré mám tak rada.
Som efektívna
v strážení ich prežitia?
Robím toho dosť?
Myslím, že veľkou otázkou tu je,
či študujem tapíry a prispievam k ich záchrane,
alebo či len dokumentujem ich vymieranie?
Svet čelí mnohým výzvam o záchrane druhov.
Všetci o tom vieme. Každý deň je to všade v správach.
Tropické lesy a iné ekosystémy sa ničia,
klimatické zmeny, mnoho druhov na pokraji vyhynutia:
tigre, levy, slony, nosorožce, tapíry.
Toto je tapír nížinný, druh, s ktorým pracujem,
najväčšie zviera na súši Južnej Ameriky.
Sú obrovské. Sú silné.
Dospelé jedince vážia až 300 kíl.
To je polovica veľkosti koňa.
Sú úžasné.
Tapíry zvyčajne nájdeme v tropických lesoch ako Amazon,
a najviac potrebujú veľké územia habitatu, aby si mohli nájsť všetky zdroje,
ktoré potrebujú na rozmnožovanie a prežitie.
Ale ich habitat ničíme
a už boli vyhnané z niekoľkých častí ich geografického rozšírenia.
A vidíte, toto je veľmi, veľmi nešťastné,
pretože tapíry sú veľmi dôležité pre habitaty, kde žijú.
Sú bylinožravce.
50 % ich stravy pozostáva z ovocia
a keď ho konzumujú, prehĺtajú jeho semienka,
ktoré potom roznášajú vo svojich exkrementoch po okolí.
Majú obrovskú úlohu pri tvorení a udržiavaní
štruktúry a rozmanitosti lesa
a preto sú tapíry známe ako záhradníci lesa.
Nie je to úžasné?
Keď nad tým premýšľate,
vyhynutie tapírov by vážne ohrozilo
biodiverzitu ako celok.
Svoju prácu som začala v roku 1996, hneď po vysokej, bola som veľmi mladá,
a išlo o prelomový výskum a program záchrany druhu.
Vtedy sme o tapíroch nemali takmer žiadne informácie,
hlavne preto, lebo je ťažké ich študovať.
Sú to nočné zvieratá, samotárske, veľmi prchavé
a my sme o nich začali zbierať veľmi základné údaje.
Ale čo robí taký ochranca prírody?
No, najprv potrebujeme údaje.
Potrebujeme výskum v teréne.
Potrebujeme súbory dlhodobých dát, aby sme mohli podporiť konzerváciu
a povedala som vám, že tapíry sa veľmi ťažko skúmajú,
takže sa musíme spoliehať na nepriame metódy ich skúmania.
Musíme ich chytiť a uspať,
aby sme im mohli pripevniť okolo krku obojky s GPS
a sledovať ich pohyby,
čo je technika, ktorú používajú mnohí ochranári po celom svete.
A potom môžeme zozbierať informácie o tom, ako využívajú priestor,
ako sa pohybujú krajinou,
aké sú ich obľúbené lokality
a veľa ďalšieho.
Ďalej musíme rozširovať, čo sme zistili.
Musíme ľudí učiť o tapíroch
a o tom, aké sú tieto zvieratá dôležité.
A je úžasné, koľko ľudí na svete
nevie, čo je tapír.
Vlastne, mnohí si myslia, že tapír je toto.
Musím vám povedať, že toto tapír nie je.
(smiech)
To je obrovský mravenčiar.
Tapíry nejedia mravce. Nikdy. Naozaj nikdy.
A potom musíme poskytnúť budovu so školiacimi miestnosťami.
Sme zodpovední za prípravu budúcich ochranárov.
Prehrávame niekoľko bojov o zachovanie druhu
a potrebujeme viac ľudí, ktorí robia to, čo my
a tí na to potrebujú zručnosti, a potrebujú zanietenie.
Nakoniec, my ochrancovia prírody,
musíme vedieť použiť naše údaje,
použiť naše zozbierané vedomosti,
aby sme podporili konzervačnú činnosť.
Náš prvý program s tapírmi
sa uskutočnil v Atlantickom lese
vo východnej časti Brazílie,
v jednom z najohrozenejších ekosystémov na svete.
Deštrukcia Atlantického lesa
sa začala v 16. storočí,
keď do Brazílie po prvý raz prišli Portugalci,
čím sa začala európska kolonizácia vo východnej časti Južnej Ameriky.
Tento les bol takmer celkom vyrúbaný
kvôli drevu, poľnohospodárstvu, pastve dobytka a stavbe miest
a dnes na svojom mieste z Atlantického lesa
zostalo len 7 %.
A tapíry žijú vo veľmi, veľmi malých, izolovaných, odlúčených populáciách.
V Atlantickom lese sme zistili, že tapíry sa pohybujú otvorenou krajinou
pastvín a polí
prechádzajúc z jedného kúsku lesa do druhého.
Takže hlavný postup v tomto regióne
bol použiť údaje o tapíroch na identifikáciu potenciálnych miest,
kde zriadiť koridory pre divú zver
medzi tými kúskami lesa tak,
že prepojíme habitaty,
aby tapíry a mnohé iné zvieratá mohli cez cestu prechádzať bezpečne.
Po 12 rokoch v Atlantickom lese,
v roku 2008, sme rozšírili naše snahy o zachovanie tapírov do Pantanal
v západnej časti Brazílie
neďaleko hranice s Bolíviou a Paraguajom.
Toto je najväčšia súvislá povodňová oblasť so sladkou vodou na svete,
úžasné miesto
a jedna z najdôležitejších pevností pre nížinné tapíry v Južnej Amerike.
Práca v Pantanal bola úžasne osviežujúca,
pretože sme v tejto oblasti našli obrovské, zdravé populácie tapírov
a mohli sme tapíry pozorovať
v najprirodzenejších podmienkach, aké existujú,
v podstate bez ohrozenia.
V Pantanal okrem GPS obojkov používame aj inú techniku:
kamerové pasce.
Táto kamera je vybavená senzorom pohybu
a fotografuje zvieratá, keď pred ňu prídu.
Takže vďaka týmto skvelým zariadeniam
sme mohli zozbierať cenné informácie
o rozmnožovaní tapírov a sociálnej organizácii,
čo sú veľmi dôležité kúsky v skladačke,
keď sa snažíme o rozvoj týchto konzervačných stratégií.
A teraz, v roku 2015, našu prácu znovu rozširujeme
do brazílskeho Cerrado,
otvorených lesov s pastvinami a kríkmi v strednej časti Brazílie.
Dnes je tento región samotným epicentrom ekonomického rozvoja v mojej krajine,
kde sú prirodzený habitat a populácie divej zveri
rapídne rýchlo vytláčané niekoľkými rôznymi hrozbami,
napríklad chovom hovädzieho dobytka,
obrovskými plantážami cukrovej trstiny a sóje,
pytliakmi, smrťou na diaľnici, a to je len zopár z nich.
A tapíry sú stále tam,
čo mi dáva veľkú nádej.
Ale musím povedať, že začiatok tohto programu v Cerrado
bol trochu facka.
Keď jazdíte po okolí
a nachádzate pozdĺž diaľnice mŕtvych tapírov
a stopy po tapíroch, ktorí sa ponevierajú po strede plantáží s cukrovou trstinou,
kde by nemali byť,
a rozprávate sa s deťmi, ktoré vám hovoria, že vedia,
ako chutí mäso tapírov, lebo ich rodiny pytliačia a jedia ich,
trhá vám to srdce.
Vďaka situácii v Cerrado som pochopila –
pocítila som naliehavosť našej práce.
Plávam proti prúdu.
Vtedy som pochopila, že napriek dvom desaťročiam tvrdej práce,
počas ktorých som sa snažila zachrániť tieto zvieratá, je stále mnoho práce,
ak ich chceme zachrániť pre vyhynutím.
Musíme zistiť, ako tieto problémy vyriešiť.
Naozaj musíme, a viete čo?
Pri našej záchrane sme sa dostali do bodu,
keď musíme myslieť trochu inak.
Musíme byť omnoho kreatívnejší ako sme teraz.
A ako som hovorila, smrť na ceste je pre tapírov v Cerrado veľkým problémom,
takže sme prišli s nápadom nalepiť reflexné nálepky
na GPS obojky, ktoré vešiame tapírom.
Sú to tie isté nálepky používané na kamiónoch,
aby sa vyhli zrážkam.
Tapíry prechádzajú cez diaľnice po tme,
takže nálepky hádam pomôžu vodičom vidieť túto žiarivú vec,
ktorá prechádza cez cestu,
a možno trochu pribrzdia.
Zatiaľ je to len šialený nápad.
Nevieme. Uvidíme, či to zmenší počet úmrtí tapírov.
Ale možno je toto jedna z vecí, ktoré treba urobiť.
A hoci ja teraz bojujem s týmito všetkými otázkami
vo svojej mysli,
mám dohodu s tapírmi.
Vo svojom srdci viem,
že záchrana tapírov je mojou vecou.
Toto je moja vášeň.
Nie som sama.
Mám za sebou veľkú sieť podporovateľov
a nie je vec, ktorá by ma niekedy zastavila.
Budem v tom pokračovať, zrejme do konca svojho života.
A budem pokračovať pre Patríciu, moju menovkyňu,
jedného z prvých tapírov, ktorých sme chytili a monitorovali v Atlantickom lese
pred mnohými, mnohými rokmi;
pre Ritu a jej mláďa Vincenta v Pantanale.
A budem v tom pokračovať pre Teda, mláďa, ktoré sme chytili
v decembri minulého roka, tiež v Pantanale.
A budem v tom pokračovať
pre tie stovky tapírov, ktoré som mala to potešenie stretnúť
po celé tie roky
a mnoho iných, o ktorých viem, že ich stretnem v budúcnosti.
Tieto zvieratá si zaslúžia našu starostlivosť.
Potrebujú ma. Potrebujú nás.
A viete čo? My ľudia si zaslúžime žiť vo svete,
kde môžeme ísť von a vidieť
nielen tapíry,
ale aj iné nádherné druhy zvierat.
Dnes aj v budúcnosti.
Ďakujem veľmi pekne.
(potlesk)