Ez az egyik legcsodálatosabb állat a Föld színén.
Ez egy tapír.
Ez pedig itt egy tapírkölyök,
a legaranyosabb ivadék az állatvilágban.
(Nevetés)
Messze a legaranyosabb.
Nincs versenytársa.
Életem utóbbi 20 évét
Brazíliában élő tapírok kutatásának és védelmének szenteltem,
és ez teljesen lenyűgöző volt.
Most azonban nagyon-nagyon sokat gondolkodom
a munkám hatásáról.
Azt kérdezgetem magamtól, valóban hozzájárultam-e
ezeknek az általam annyira szeretett állatoknak a védelméhez.
Hatékonyan biztosítom-e
a túlélésüket?
Elég sokat teszek-e?
Azt hiszem, a nagy kérdés itt ez:
tanulmányozom a tapírokat, és hozzájárulok a fennmaradásukhoz,
vagy csupán a kihalásukat dokumentálom?
A világ sok különböző természetvédelmi válsággal néz szembe.
Ezt mindannyian tudjuk. Mindennap benne van a hírekben.
Pusztulnak a trópusi erdők és más ökoszisztémák,
változik az éghajlat, sok faj áll a kihalás szélén:
tigrisek, oroszlánok, elefántok, orrszarvúak, tapírok.
Ez a közönséges vagy síkvidéki tapír, az a tapírfaj, amellyel én dolgozom,
a legnagyobb szárazföldi emlős Dél-Amerikában.
Nagy. Erős.
A felnőtt példányok a 300 kilót is elérhetik.
Ez a ló méretének a fele.
Bámulatosak.
A tapírok többnyire a trópusi erdőkben találhatók, mint az amazóniai esőerdő,
és nagy területű élőhelyekre van szükségük
ahhoz, hogy minden erőforrást megleljenek a szaporodáshoz és az életben maradáshoz.
Azonban az élőhelyük pusztul,
és a tapírokat már földrajzi elterjedésük sok területéről elűzték.
És tudják, ez nagyon-nagyon sajnálatos,
mert a tapírok rendkívül fontosak az adott élőhely számára.
Ők növényevők.
Étrendjük fele gyümölcsből áll,
és amikor megeszik a gyümölcsöt, lenyelik a magvakat is,
amelyeket aztán székletükkel szétoszlatnak az élőhelyükön.
Nagy szerepet játszanak
az erdő szerkezetének, diverzitásának a kialakításában s fenntartásában,
és emiatt a tapírokat az erdő kertészének is nevezik.
Hát nem bámulatos?
Ha belegondolunk,
a tapír kihalása súlyosan érintené
a biodiverzitás egészét.
1996-ban kezdtem a tapírokkal dolgozni, nagyon fiatalon, az egyetem után,
és ez egy úttörő kutatási és természetvédelmi program volt.
Akkoriban szinte semmi információnk nem volt a tapírokról,
főleg azért, mert nagyon nehéz tanulmányozni őket.
Éjszakai, magányos, nehezen befogható állatok,
és mi eléggé alapvető adatokat kezdtünk el gyűjteni róluk.
De mit is csinál egy természetvédő?
Először is adatokra van szükségünk.
Terepkutatást kell végeznünk.
A természetvédelmi tevékenység érdekében kellenek ezek a hosszú távú adatsorok,
és már említettem, hogy a tapírokat nagyon nehéz tanulmányozni,
ezért közvetett módszerekre kell támaszkodnunk a tanulmányozásuk során.
El kell fogni, és el kell altatni őket,
hogy GPS-nyakörvet tehessünk rájuk,
és követhessük a mozgásukat;
ezt az eljárást sok természetvédő használja szerte a világon.
Ezután információt gyűjthetünk arról, hogyan használják a területet,
hogy mozognak a környezetükben,
mik az elsődleges élőhelyeik
és még sok minden másról.
Aztán terjesztenünk kell, amit megtudtunk.
Beszélnünk kell az embereknek a tapírokról
és arról, hogy milyen fontos állatok.
Elképesztő, hogy a világon milyen sokan
nem tudják, mi is a tapír.
Tulajdonképpen sokan azt hiszik, hogy ez egy tapír.
Elárulom önöknek, hogy nem az.
(Nevetés)
Ez egy sörényes hangyász.
A tapírok nem esznek hangyát. Soha. De soha.
Aztán képzéseket kell tartanunk, és bővíteni a kapacitást.
A mi felelősségünk a jövő természetvédőinek a felkészítése.
Sok természetvédelmi csatát elveszítünk,
és több olyan ember kell, akik azt csinálják, amit mi,
nekik pedig gyakorlatra és lelkesedésre van szükségük ehhez a munkához.
Alapvetően nekünk, természetvédőknek
tudnunk kell alkalmazni az adatainkat,
alkalmazni a felhalmozott tudásunkat
a tényleges természetvédelmi tevékenységek támogatására.
Első tapírprogramunk
Brazília keleti részén indult,
az Atlanti-parti Esőerdő Rezervátumban,
amely a világ egyik leginkább veszélyeztetett biomja.
Az atlanti-parti erdő elpusztítása
az 1500-as évek elején kezdődött,
amikor a portugálok először szálltak partra Brazíliában,
és elkezdték Dél-Amerika keleti részének európai gyarmatosítását.
Ezt az erdőt majdnem teljesen kiirtották
a fákért, a mezőgazdaság, a városépítés és a szarvasmarha-tenyésztés miatt,
és mára az atlanti-parti erdőnek
csupán 7 százaléka maradt meg.
A tapírok nagyon-nagyon kicsi, elszigetelt populációkban találhatók.
Az atlanti-parti erdőben azt tapasztaltuk, hogy a tapírok
a legelőkön és a mezőgazdasági nyílt területeken úgy közlekednek,
hogy egyik erdőfolttól a másikig mennek.
Tehát ebben a régióban a fő módszerünk az volt,
hogy a tapírokról szerzett adatok segítségével meghatároztuk
az állatfolyosók kialakításához lehetséges helyeket
ezek között az erdőfoltok között,
hogy újra összekössük az élőhelyet azért,
hogy a tapírok és sok más állat biztonságosan át tudjon haladni a tájon.
Az atlanti-parti erdőben végzett 12 év munka után
2008-ban a tapírok védelmére tett erőfeszítéseinket kiterjesztettük
a Brazília nyugati részén,
a bolíviai és a paraguayi határ közelében lévő Pantanal területére.
Ez a legnagyobb összefüggő édesvízi ártér a világon,
egy hihetetlen hely,
és a síkvidéki tapírok egyik legfontosabb fellegvára Dél-Amerikában.
A Pantanalon dolgozni rendkívül szívderítő élmény,
mivel nagy, egészséges tapírpopulációt találtunk a területen,
és az állatokat
a legtermészetesebb körülmények között tanulmányozhatjuk;
veszélyeztetettségük csekély.
A Pantanalon a GPS-nyakörvek mellett egy másik módszert is használunk:
kameracsapdákat.
Ez a kamera mozgásérzékelővel van felszerelve,
és lefényképezi az állatokat, amikor elmennek előtte.
Szóval e csodálatos készülékeknek köszönhetően
értékes információkat gyűjthettünk
a tapírok szaporodásáról és szociális szervezettségéről,
amelyek nagyon fontos darabjai a kirakósnak,
amikor ki akarunk alakítani természetvédelmi stratégiákat.
Most pedig, 2015-ben kiterjesztjük a munkánkat
a brazil szavanna, a cerrado területére,
amely egy nyitott, füves-cserjés térség Brazília középső részén.
Ma ez a régió hazám gazdasági fejlődésének epicentruma,
ahol a természetes élőhely és a vadállomány
gyorsan pusztul a különböző veszélyek miatt,
mint a szarvasmarha-tenyésztés,
a nagy cukornád- és szójaültetvények,
az orvvadászat, az utakon elütött állatok, hogy csak néhányat említsek.
Valahogy a tapírok még mindig ott vannak,
ami sok reményt nyújt nekem.
De meg kell mondanom, hogy az új program kezdete a szavannán
egy kicsit olyan volt, mint egy pofon.
Amikor az ember autózik,
és elpusztult tapírokat talál az autópályák mentén,
meg cukornád-ültetvényeken vándorló tapírokra utaló jeleket,
ahol a tilosban járnak;
és a gyerekek elmondják: tudják, milyen ízű a tapírhús,
mivel a családjuk orvvadászatot űz, és megeszi őket;
azt nagyon szívszaggató hallani.
A szavannán tapasztalt helyzet ráébresztett,
hogy sürgősen kell cselekednünk.
Az árral szemben úszom.
Ráébredtem, hogy a tapírok megmentése érdekében végzett
két évtizedes kemény munka ellenére még mindig nagyon sok a tennivaló,
ha meg akarjuk akadályozni, hogy eltűnjenek.
Meg kell találnunk a módját, hogy megoldjuk ezeket a gondokat.
Tényleg meg kell, és tudják, mit?
Elérkeztünk a természetvédelem világában egy olyan ponthoz,
ahol a hagyományostól eltérő módon kell gondolkodnunk.
Sokkal találékonyabbnak kell lennünk, mint amilyenek vagyunk.
Mint már mondtam, a tapírok elütése nagy gond a cerradón,
így azt találtuk ki, hogy fényvisszaverő matricákat teszünk
a GPS-gallérjukra.
Ezeket a matricákat teszik a nagy teherautókra is
az összeütközések elkerülésére.
A tapírok sötétedés után kelnek át az autópályán,
így a matricák remélhetőleg segítenek a sofőröknek észrevenni
az autópályán átkelő fénylő dolgokat,
és talán kicsit lelassítanak.
Egyelőre ez csak egy őrült ötlet.
Nem tudjuk. Meglátjuk, csökkenti-e az elütött tapírok számát.
De a lényeg, hogy talán ezt kell tennünk.
Habár ezek a kérdések gyötörnek,
és járnak az agyamban,
egyezséget kötöttem a tapírokkal.
A szívem mélyén tudom,
hogy a tapírok megőrzése az én ügyem.
Ez az én szenvedélyem.
Nem vagyok egyedül.
Mellettem áll ez a hatalmas támogatói hálózat,
és nincs az az isten, hogy abbahagyjam.
Továbbra is ezt fogom csinálni, valószínűleg életem végéig.
Csinálni fogom Patriciáért, a névrokonomért,
aki az egyik első, általunk befogott és megfigyelt tapír volt az atlanti erdőben
sok-sok évvel ezelőtt;
Ritáért és kicsinyéért, Vincentért a Pantanalon.
Folytatni fogom Tedért, azért a tapírkölyökért,
amelyet tavaly decemberben fogtunk be, szintén a Pantanalon.
És folytatni fogom
azért a több száz tapírért, amelyekkel volt szerencsém találkozni
az évek során,
és azokért, amelyekkel a jövőben fogok találkozni.
Ezek az állatok megérdemlik, hogy törődjenek velük.
Szükségük van rám. Szükségük van ránk.
Mi, emberek megérdemeljük, hogy egy olyan világban éljünk,
ahol élvezhetjük mind
a tapírokkal való találkozást,
mind a más gyönyörű fajokkal létrejövőt is,
most és a jövőben.
Nagyon köszönöm.
(Taps)