Her er et af verdens mest fantastiske dyr.
Det her er en tapir.
Her er en tapir unge
Den sødeste dyreunge der findes.
(Latter)
overhovedet,
der er ingen konkurrence.
Jeg har brugt 20 år af mit liv,
på at studere og bevare tapiren i Brasilien
og det har været fantastisk.
På det sidste har jeg tænkt meget over,
effekten af mit arbejde.
Jeg har tvivlet på den virkelige effekt
af mit arbejde for at bevare mine elskede tapirer.
Er jeg god nok
til at sørge for deres overlevelse?
Gør jeg nok?
Det største spørgsmål er nok,
studerer jeg tapirer, og bidrager til bevarelsen
eller dokumenterer jeg deres udryddelse?
Der er så mange bevarelseskriser i verden,
det ved vi alle, det er i de daglige nyheder.
Tropiske regnskove og andre økosystemer ødelægges,
Klimaforandringer, så mange arter er tæt på at uddø:
tigere, løver, elefanter, næsehorn, tapirer.
Det her er lavlandstapiren, som jeg arbejder med.
Det største landpattedyr i Sydamerika.
De er store, de er kraftfulde.
Voksne tapirer kan veje 300 kilo.
Det er halvdelen af en hest.
De er flotte.
Tapirer findes oftest i tropiske regnskove, som Amazonas.
Store områder er nødvendige for dem
for at de kan finde hvad de har brug for, for at formere sig og overleve
men deres leveområder ødelægges.
og de er blevet jagtet væk fra mange af deres områder.
Det er meget uheldigt.
Tapirer er meget vigtige i de områder de lever.
De er planteædere,
50 procent af deres kost er frugter,
og når de spiser frugten, sluger de frø,
som de spreder igennem deres områder
De spiller en stor rolle i at forme og holde
strukturen og forskelligheden i skoven,
og de er derfor kendt som skovens gartnere.
Er det ikke fantastisk?
Hvis du tænker over det,
udryddelsen af tapirer ville påvirke
biodiversiteten alvorligt.
Jeg startede mit tapir arbejde i 1996, jeg kom lige fra universitetet
Det var grundforskning og bevaringsarbejde.
På det tidspunkt vidste vi intet om tapirer,
mest fordi de er så svære at studere.
De er nataktive, enlige, meget sky dyr.
Vi begyndte at få en basal viden om dem.
Men hvad gør man for at bevare et dyr?
Først har man brug for data,
man har brug for feltforskning.
Man har brug for langtidsdata til at støtte sit arbejde.
Jeg fortalte jer lige at tapirer er svære at studere,
så vi måtte bruge indirekte metoder.
Vi måtte fange og bedøve dem,
Så vi kunne sætte gps halsbånd på dem,
og følge deres bevægelser.
Det er en teknik brugt af mange i verden.
Så kan vi samle informationen om hvordan de bruger plads,
hvordan de bevæger sig i landskabet,
hvad er deres vigtigste områder,
og meget mere.
Bagefter, skal vi sprede det vi har lært,
vi må lære folk om tapirer,
og hvor vigtige de er.
Det er utroligt hvor mange der ikke ved,
hvad en tapir er.
Faktisk tror mange at det her er en tapir.
og det er ikke en tapir.
(Latter)
Det er en kæmpemyresluger.
Tapirer spiser aldrig myrer.
Så skal vi uddanne, udbygge kapacitet,
det er vores ansvar at sørge for de næste kan bevare dyrene.
Vi er ved at tabe mange kampe imod uddøen.
Vi har brug for flere folk der gør som os,
og de har brug for evnerne og lysten til at gøre det.
i sidste ende
skal vi kunne bruge vores data,
bruge vores samlede viden
til at støtte faktiske handlinger.
Vores første tapir program,
foregik i den atlantiske skov
i det østlige Brasilien.
At af de mest truede økosystemer i verden.
Ødelæggelsen af den atlantiske skov
begyndte i 1500 tallet,
Da portugeserne først ankom til Brasilien,
og begyndte koloniseringen af det østlige Sydamerika.
Skoven blev næsten fældet helt,
for at få tømmer, landbrug, kvæg og plads til byer,
idag er der kun 7 procent
tilbage af den atlantiske skov.
Tapirer findes i meget små, isolerede grupper.
I den atlantiske skov, lærte vi at de går igennem åbne områder
af overdrev og marker.
fra en lille skov til en anden lille skov.
Så vores indgangsvinkel her
var at bruge vores viden, til at finde de steder
hvor en dyrekorridor kan laves
imellem de små skove,
og samle leveområderne,
Så tapirer og mange andre dyr nemt kan krydse landskabet.
Efter 12 år i den Atlantiske skov
udvidede vi i 2008 vores abejde til Pantanal
i det vestlige Brasilien
ved grænsen til Bolivia og Paraguay.
Det er den største ferskvands- flodslette i verden,
et helt fantastisk sted,
og et af de vigtigste steder for lavlandstapirer.
At arbejde i Pantanal har været forfriskende,
for vi fandt store tapirgrupper i området,
og vi har kunnet studere tapirer
i de mest naturlige omgivelser man kan finde,
de er uden nogen trusler.
Udover gps halsbånd bruger vi i Pantanal
kamerafælder.
Kameraet er udstyret med en bevægelsessensor
og fotograferer dyr når de går ind foran.
Takket være det fantastiske udstyr,
har vi kunnet samle vigtig data
om tapirers formering og sociale organisering
hvilket er meget vigtige brikker
når du prøver at udvikle bevaringsstrategier
og lige nu, i 2015, udvider vi igen vores arbejde
til det Brasilianske Cerrado,
græsmarkerne og de lave skove i det centrale Brasilien.
Idag er det centrum for den økonomiske udvikling.
Natur og dyreliv
bliver hurtigt udryddet af flere trusler,
inklusiv, igen, kvægbrug,
store sukkerrør- og sojabønneplantager,
krybskytteri, biler, for at nævne nogle få.
Mærkeligt nok, er tapiren der stadig,
hvilket giver mit en masse håb
men jeg må sige, at starte det nye program
var lidt et slag i ansigtet.
Når du kører rundt
og finder døde tapirer i vejkanten,
og tegn på tapirer der går rundt i sukkerplantager
hvor de ikke skulle være,
og du taler med børn som ved hvordan tapir smager
fordi deres familier fanger og spiser dem.
Så knuser det dit hjerte.
Situationen i Cerrado fik mig til at indse -
det gav mig en følelse af travlhed,
jeg svømmer imod strømmen -
Det gik mig til at indse, at på trods af 20 års arbejde
for at redde de her dyr mangler der stadig meget
hvis vi skal forhindre dem i at forsvinde.
Vi skal finde løsninger på alle de her problemer
og ved i hvad?
Vi er nået til et punkt
hvor vi må tænke udenfor kassen.
Vi bliver nødt til at være mere kreative.
Jeg fortalte jer, at biler er et problem for tapirer i Cerrado,
Så vi fandt på at sætte reflekser
på gps halsbåndene vi sætter på tapirerne
de samme reflekser som bruges på lastbiler,
til at undgå uheld.
Tapirer krydser vejene om natten,
så reflekserne hjælper forhåbenligt
så man kan se dem krydse vejen,
og måske sættes farten en smule ned.
lige nu, er det bare en skør ide.
Vi ved det ikke, vi vil se om det hjælper.
Pointen er at måske er det sådan noget vi må gøre.
Selvom jeg kæmper med de her spørgsmål
indeni mig lige nu,
har jeg en pakt med tapirerne.
jeg ved inderst inde
at tapirbevarelse er mit kald.
Det er min passion.
Jeg er ikke alene,
jeg har et stort netværk af støtter,
og der er ingen måde hvor jeg stopper.
Jeg vil fortsætte, nok resten af mit liv.
Jeg vil gøre det for Patricia, min navnesøster,
en af de første tapirer vi fangede og fulgte i den Atlantiske skov.
For mange, mange år siden.
for Rita og hendes unge Vincent i Pantanal.
og jeg vil fortsætte for Ted en tapir unge vi fangede,
i december sidste år, også i Pantanal.
og jeg vil fortsætte
for de hundreder af tapirer som jeg har mødt
igennem årerne.
og de mange andre jeg vil møde.
De her dyr fortjener at overleve.
De har brug for mig, brug for os,
og ved i hvad? Vi fortjener at leve i en verden
hvor vi kan gå ud og se en fordel i
ikke bare tapirer
men alle de andre smukke arter,
nu og i fremtiden.
Tusind tak.
(Klapsalver)