Tohle je jedno z nejúžasnějších zvířat na Zemi.
Tapír.
A tohle...
Tohle je malý tapírek.
Nejroztomilejší mláďátko živočišné říše.
Zdaleka.
Bez konkurence.
Posledních 20 let svého života jsem zasvětila
studiu a ochraně tapírů v Brazílii,
a bylo to vážně báječné.
Ale momentálně silně přemítám,
čeho jsem tím dosáhla.
Říkám si, jestli jsem opravdu přispěla
k záchraně zvířat, která tak miluji.
Dělám pro jejich přežití dost?
Bude to stačit?
Přispívám svým výzkumem k tomu, aby tapíři přežili,
nebo jen dokumentuji jejich vymírání?
Svět čelí řadě ekologických krizí.
Všichni to denně vidíme ve zprávách.
Devastace tropických pralesů a dalších ekosystémů,
klimatické změny; vyhynutí hrozí tolika živočišným druhům:
tygrům, lvům, slonům, nosorožcům,tapírům.
S tímhle druhem tapíra pracuji. Je to tapír americký.
Největší suchozemský savec Jižní Ameriky.
Jsou mohutní. Jsou silní.
Dospělí jedinci váží až 300 kilo.
To je polovina hmotnosti koně.
Jsou nádherní.
Tapíři vesměs žijí v tropických pralesích, jako je Amazonie,
a bezpodmínečně potřebují rozlehlé životní prostředí,
kde naleznou dostatek potravy,
aby se mohli rozmnožovat a přežít.
Jejich životní prostředí je však ničeno
a v některých oblastech byli vyhubeni lovem.
A to je velká, velká chyba.
Tapíři jsou pro prostředí, kde žijí, mimořádně důležití.
Jsou to býložravci.
Padesát procent jejich stravy tvoří ovoce,
a když žerou jeho plody, polykají semínka,
která pak šíří po okolí prostřednictvím výkalů.
Nepostradatelně přispívají k utváření a udržování
pralesní struktury a diverzity.
Proto se tapírům také říká "zahradníci pralesa".
Není to úžasné?
Jen se nad tím zamyslete.
Vyhynutí tapírů by závažně ovlivnilo
biodiverzitu jako celek.
S tapíry jsem začala pracovat v roce 1996,
mladá a čerstvě po promoci.
Šlo o průkopnický výzkum i ochranářský projekt.
O tapírech jsme tehdy prakticky nic nevěděli,
především proto, že se velmi obtížně studují.
Jsou to noční, samotářská, velmi plachá zvířata.
A tak jsme o nich začali získávat ta nejzákladnější data.
Co tedy ochranář dělá?
V prvé řadě potřebujeme informace.
Potřebujeme výzkum v terénu.
Ochranářská činnost musí být podepřena dlouhodobým sběrem dat,
a jak jsem vám řekla, tapíří se studují těžko,
takže jsme museli spoléhat na nepřímé metody výzkumu.
Museli jsme je odchytit a uspat,
abychom jim na krk připevnili obojek s GPS
a mohli je sledovat,
což je mezi ochranáři běžně používaná technika.
Získáme tak informace o tom, kolik tapíři potřebují prostoru,
jak se pohybují krajinou,
jaké prostředí přednostně obývají
a tak dále.
Potom musíme naše poznatky rozšířit mezi veřejnost.
Vysvětlit jí, jak zajímavá a důležitá zvířata to jsou.
Nevěřili byste, kolik lidí na celém světě
tapíra ani nepozná.
Hodně lidí si myslí, že tapír je tohle.
(Smích.)
Abyste věděli: tohle není tapír.
(Smích.)
Je to mravenečník velký.
Tapír mravence nežere. Vůbec. Nikdy.
(Smích.)
Dále musíme zajistit školení, vybudovat si zázemí.
Je na nás, abychom vychovali budoucí ochranáře.
Některé bitvy o záchranu přírody prohráváme.
Potřebujeme pomoc dalších lidí,
a ty lidi je třeba zaučit a nadchnout pro věc.
A konečně, my ochranáři,
musíme umět naše podklady využít,
využít nashromážděné poznatky,
abychom o ně opřeli naši ochranářskou činnost.
První projekt týkající se tapírů
jsme rozběhli v Atlantickém pralese
na východě Brazílie,
v jednom z nejohroženějších biomů na světě.
Ničení Atlantického pralesa
začalo už z kraje 16. století,
když do Brazílie poprvé dorazili Portugalci
a začala evropská kolonizace východní části Jižní Ameriky.
Prales byl téměř úplně vykácen
kvůli těžbě dřeva, zemědělství, chovu dobytka a výstavbě měst.
Pouhých 7 % původního pralesa
zůstalo zachováno dodnes.
Tapíři tam žijí jen ve velmi skromných,
izolovaných, roztroušených populacích.
V Atlantickém pralese tapíři
migrují přes otevřené pastviny a zemědělské plochy,
aby se dostali z jednoho kousku lesa do druhého.
Naší hlavní snahou tak bylo
s pomocí nasbíraných dat stanovit,
kde lze mezi kousky pralesa zřídit chráněná území
a obnovit ucelené prostředí,
aby tapíři i další zvířata mohli bezpečně migrovat krajinou.
Po 12 letech v Atlantickém pralese,
v roce 2008, jsme naši činnost rozšířili na oblast Pantanal
na západě Brazílie,
nedaleko hranic s Bolívií a Paraguayí.
Je to největší sladkovodní mokřad na světě,
neuvěřitelné místo
a jedno z nejvýznamnějších útočišť tapírů amerických.
Práce v Pantanalu nás mimořádně povzbudila,
protože jsme tu objevili velkou a zdravou tapíří populaci,
a tak jsme mohli tapíry studovat
v těch nejpřirozenějších podmínkách,
bez jakéhokoliv rizika.
Kromě obojků s GPS jsme v Pantanalu používali i další techniku:
fotopasti.
Tento fotoaparát je vybaven detektorem pohybu,
a když před ním projde zvíře, tak ho vyfotí.
Díky těmto báječným zařízením
jsme nasbírali drahocenné informace
o reprodukci a sociální organizaci tapírů,
což jsou velmi důležité dílky skládačky,
pokud pracujete na strategiích ochrany.
A nyní, v roce 2015, naši činnost opět rozšiřujeme,
a sice na brazilské Cerrado,
oblast otevřených savan a křovinatých lesů v brazilském vnitrozemí.
Dnes je tato oblast epicentrem ekonomického rozmachu mé země.
Příroda i divoce žijící zvířata odsud však rychle mizí
kvůli hrozbám, jako je již zmíněný chov dobytka,
rozsáhlé plantáže cukrové třtiny a sóji,
pytláctví, srážky s auty a tak dále.
Přesto tam tapíři stále ještě jsou,
což mě dost povzbuzuje.
Musím ale říct, že když projekt v Cerradu začínal,
byl to pořádný šok.
Když projíždíte autem
a podél dálnice vidíte mrtvé tapíry,
když nacházíte stopy po tapírech uprostřed třtinových plantáží,
kde by neměli být,
když mluvíte s dětmi, kteří vědí, jak chutná tapíří maso,
protože jejich rodiny na tapírech pytlačí a jedí je,
trhá vám to srdce.
Po zkušenosti v Cerradu na mě dopadla
naléhavost celé situace.
A pocit marnosti.
I po dvaceti letech tvrdého boje za záchranu těchto zvířat
nás pořád čeká ohromný kus práce. Jinak tapíři vyhynou.
Ale my tomu musíme nějak zabránit.
Prostě musíme.
Dospěli jsme zkrátka do fáze,
kdy musíme hledat netradiční cesty.
Musíme být mnohem vynalézavější než dosud.
Jak jsem řekla, v Cerradu jsou velký problém srážky s autem.
A tak nás například napadlo,
že na obojky s GPS tapírům přilepíme reflexivní nálepky.
Stejné jako se lepí na kamiony, aby se snížilo riziko nehody.
Tapíři přecházejí dálnice po setmění,
takže nálepky snad pomůžou, aby si řidiči všimnuli,
že něco přechází vozovku, a ubrali trochu plyn.
Zatím je to jen nápad na zkoušku.
Teprve udivíme, zda mrtvých tapírů na silnicích opravdu ubude.
Hlavní ale je,
že právě takové nápady bychom nejspíš měli zkoušet.
A i když i teď bojuji uvnitř s pochybami,
uzavřela jsem s tapíry dohodu.
Jsem bytostně přesvědčena,
že záchrana tapírů je můj úkol.
Hořím pro něj a nejsem sama.
Mám za sebou ohromnou síť lidí, kteří nás podporují,
a rozhodně toho nikdy nenechám.
Budu to dělat dál, nejspíš až do konce života.
Budu to dělat pro Patricii, moji jmenovkyni,
jednoho z prvních tapírů, které jsme odchytili a sledovali,
před mnoha, mnoha lety.
Pro Ritu a jejího syna Vincenta z Pantanalu.
Pro Teda, tapíří mládě, které jsme odchytili
loni v prosinci, rovněž v Pantanalu.
Budu to dělat dál
pro stovky tapírů, které jsem tak ráda poznala,
a pro řadu dalších, s nimiž se určitě ještě setkám.
Tahle zvířata si zaslouží péči.
Potřebují mě. Potřebují nás.
A víte co? My, lidské bytosti, si zasloužíme žít ve světě,
kde můžeme mít potěchu i prospěch
nejenom z tapírů,
ale i dalších nádherných zvířat,
ať už dnes, nebo zítra.
Děkuji vám.