Želim da zamislite
kakvo je to otkriće bilo
za žene koje su bile žrtve nasilja
u osamdesetim.
Došle bi u hitnu pomoć
zbog onoga što su policajci nazivali ljubavnim nesuglasicama
i videla bih tu ženu koja je bila tučena,
videla bih slomljen nos i izvrnut zglob
i natečene oči.
I kao aktivisti, izvadili bismo naše Polaroid kamere
uslikali bismo je,
sačekali bismo 90 sekundi,
i dali bismo joj fotografiju.
I onda bi ona imala
dokaz koji joj je bio potreban da ode na sud.
Ono što je bilo nevidljivo činili smo vidljivim.
Radim to već 30 godina.
Deo sam društvenog pokreta
koji radi na zaustavljanju
nasilja nad ženama i decom.
I tokom svih tih godina,
vodila sam se strastvenim,
a ponekad i nepopularnim mišljenjem
da ovo nasilje nije neizbežno,
da se ono uči, i ako je naučeno,
može da se oduči, i tako da se spreči.
(Aplauz)
Zašto verujem u to?
Jer je istina.
To je čista istina
Između 1993. i 2010. godine
nasilje u porodici nad odraslim ženama
u SAD
smanjilo se za 64 odsto,
i to su sjajne vesti.
(Aplauz)
64 odsto. Kako li smo došli dotle?
Naše oči bile su širom otvorene.
Pre trideset godina, žene su tukli,
pratili ih, silovali,
i niko nije pričao o tome.
Nije bilo pravde.
I kao aktivistkinji, to mi nije bilo dovoljno.
I zato prvi korak na ovom putovaju
bio je to što smo organizovali,
i kreirali ovu izvanrednu
podzemnu mrežu fantastičnih žena
koje su otvorile skloništa,
a ako nisu otvorile skloništa,
otvorile bi svoj dom
kako bi žene i deca bili sigurni.
I znate li šta smo još uradili?
Organizovali smo prodaju peciva, pranje automobila,
radili smo sve što je u našoj moći da prikupimo novac,
i onda smo u jednom momentu rekli
znate, vreme je da odemo
u državnu upravu
i pitamo ih da nam plate
za ove neverovatne usluge koje spasavaju ljudima živote.
Zar ne? (Aplauz)
Tako dolazimo do koraka broj dva,
jer znali smo da zakon mora da se promeni.
I zato smo otišli u Vašington,
i lobirali smo za prvi pravni akt.
Sećam se kako sam išla tim hodnicima
američke prestonice,
bila sam u tridesetim, i moj život je imao svrhu,
i nisam mogla da zamislim
da će iko ikada probati da ospori
ovaj bitni pravni akt.
Verovatno sam samo bila naivna tridesetogodišnjakinja.
Ali čula sam za kongresmena
koji je imao vrlo, vrlo drugačiji stav o tome.
Znate li kako je zvao
taj važni pravni akt?
Zvao ga je Akt o izbacivanju zabave iz braka.
Dame i gospodo, to je bilo 1984. godine
u SAD i volela bih da sam imala Tviter.
(Smeh)
Deset godina kasnije, nakon puno napornog rada,
konačno je prihvaćen Akt protiv nasilja nad ženama,
a to je akt koji može da promeni živote
i koji je spasao toliko mnogo života. (Aplauz)
Hvala vam.
Bila sam ponosna što sam bila deo toga,
a to je dovelo do promene zakona
i milioni dolara uplaćeni su
lokalnim zajednicama.
Znate li do čega je to još dovelo?
Do skupljanja podataka.
Da znate, podaci su moja strast!
Zapravo, pravi sam štreber po tom pitanju.
Verujem da ovde ima puno štrebera za podatke.
Ja sam štreber za podatke,
a to je tako jer želim da budem sigurna
da će program raditi ako potrošimo samo dolar,
a ako ne bude radio, treba da promenimo plan.
Želim da kažem još jednu stvar:
nećemo rešiti ovaj problem
građenjem novih zatvora,
pa čak ni novih skloništa.
Radi se o boljem ekonomskom statusu žena,
o nezi povređene dece,
o prevenciji sa velikim P.
I zato, korak broj tri na ovom putovanju:
znamo da, ako želimo da nastavimo s ovim napretkom,
moramo da pojačamo zvuk,
moramo da budemo vidljiviji,
i moramo da uključimo javnost.
Znajući to, otišli smo do Saveta za marketing
i zamolili smo ih da nam pomognu
da napravimo kampanju za edukaciju javnosti.
Gledali smo kako to rade širom sveta
u Kanadi, Australiji i Brazilu i delovima Afrike,
i upotrebili smo novo znanje
i napravili prvu nacionalnu
kampanju za edukaciju javnosti
koja se zvala "Za nasilje u porodici nema izgovora".
Pogledajte jedan naš spot.
(Video) Muškarac: Gde je večera?
Žena: Pa, mislila sam da ćeš doći kući pre par sati i sve sam sklonila, pa...
Muškarac: Šta je ovo? Pica?
Žena: Da si me samo nazvao, znala bih....
Muškarac: Pica za večeru?
Žena: Dragi, nemoj tako glasno.
Molim te nemoj - Pusti me!
Muškarac: Idi u kuhinju! Žena: Ne! Upomoć!
Muškarac: Hoćeš li da vidiš šta boli? (Udara ženu)
Ovo boli! Ovo boli! (Staklo se lomi)
Žena: Molim te!
["Deca moraju da sede i gledaju. Koji je tvoj izgovor"]
Esra Soler: Dok smo bili u procesu
objavljivanja kampanje
O.Dž. Simpson je bio uhapšen
za ubistvo svoje žene i njene prijateljice.
Saznali smo da je imao dugu istoriju
nasilja u porodici.
Mediji su postali opsednuti.
Priča o nasilju u porodici
popela se sa poslednje,
zapravo, sa nepostojeće, na naslovnu stranicu.
Naša reklama je bila svuda u etru,
i žene su, po prvi put,
počele da dele svoje priče.
Pokreti nastaju zbog momenata
i mi smo ugrabili taj momenat.
Dopustite mi da vas upoznam sa širim kontekstom.
Imate li ideju koliko je članaka pre 1980.
objavljeno u Njujork tajmsu
o nasilju u porodici?
Reći ću vam: 158.
A u godinama nakon 2000. preko 7000.
Bilo je očigledno da smo pravili razliku.
Ali i dalje nam je falio najvažniji element.
Dakle, četvrti korak: morali smo da uključimo muškarce.
Nismo mogli da rešimo ovaj problem
dok 50 odsto populacije stoji sa strane.
Već sam vam rekla da sam štreber za podatke.
Rezultati nacionalne ankete pokazali su da su se muškarci osećali optuženim,
a ne pozvanim u ovu konverzaciju.
Zato smo se upitali kako da uključimo i muškarce?
Kako da nateramo muškarce da govore
o nasilju nad ženama i devojčicama?
Jedan muški prijatelj me je sklonio u stranu
i rekao: "Želiš da muškarci pričaju o nasilju
nad ženama i devojčicama. Muškarci ne pričaju."
(Smeh)
Izvinjavam se muškarcima u publici.
Znam da vi pričate.
Ali onda mi je rekao: "Znaš li šta oni rade?
Oni pričaju sa svojom decom.
Pričaju sa svojom decom kao roditelji, kao treneri."
I upravo to smo uradili.
Našli smo se na njihovom terenu
i napravili smo program.
Onda smo imali jedan događaj
koji će zauvek ostati u mom srcu
kada je jedan trener košarke
govorio u prostoriji punoj sportista
i muškaraca koji vode različite živote.
Pričao je o važnosti
obrazovanja dečaka u muškarce
i promeni kulture ponašanja u svlačionici
i o davanju uslova muškarcima za stvaranje zdravih veza.
I odjednom je pogledao u drugi kraj prostorije
i video svoju ćerku
i kazao njeno ime, Mihaela,
i rekao: "Mihaela dođi ovde."
Imala je devet godina i bila je pomalo stidljiva,
ali otišla je tamo,
a on je rekao: "Sedi pored mene."
Sela je tačno pored njega.
Snažno ju je zagrlio i rekao:
"Ljudi me pitaju zašto radim ovaj posao.
Radim ovo jer sam ja njen tata,
i ne želim da je iko ikada povredi."
Kao roditelj, razumem ga.
Razumem jer znam
da se seksualni napadi prečesto dešavaju
u studentskim kampusima
oni su toliko česti, a toliko ih je malo prijavljenih.
Učinili smo puno toga za odrasle žene.
Moramo uraditi bolji posao za našu decu.
Jednostavno je tako. Moramo. (Aplauz)
Prešli smo veliki put
od dana kada smo koristili polaroide.
Tehnologija je bila naš prijatelj.
Mobilni telefon je potpuno preokrenuo igru
i žene su postale sažnije,
a Fejsbuk, Tviter, Gugl i Jutjub
i svi društveni mediji pomogli su nam da osmislimo
i ispričamo našu priču na moćan način.
I zato svima vama iz publike
koji ste učestvovali u stvaranju tih aplikacija
i tih platformi, kao organizator
želim da vam kažem veliko hvala.
Zaista, aplaudiram vam.
(Aplauz)
Moj otac je čovek koji se
za života učlanio u samo jedan klub
Klub optimista.
Ne možete to da izmislite.
Njegov duh i njegov optimizam
su u mojim genima.
Bavim se ovim radom
preko trideset godina,
i ubeđena sam, sad više nego ikad,
u to da su ljudi spremni na promenu.
Verujem da možemo da usmerimo tok ljudske istorije
prema samilosti i jednakosti,
i takođe duboko verujem
i strastveno verujem
u to da nasilje ne mora da bude
deo čovečnosti.
Zato vas molim da budete uz nas
dok stvaramo budućnost bez nasilja
za žene i devojčice i muškarce i dečake širom sveta.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)