אני רוצה שתדמיינו
איזו פריצת דרך זו הייתה
בשביל נשים שהיו קורבנות של אלימות
בשנות השמונים.
הן היו מגיעות לחדר המיון
עם מה שהמשטרה הייתה מכנה ״מריבת אוהבים״,
ואני הייתי רואה אישה שהוכתה,
הייתי רואה אף שבור וסדק בשורש כף היד,
ועיניים נפוחות.
ובתור פעילים, היינו לוקחים את מצלמת הפולרואיד שלנו,
היינו מצלמים אותה,
היינו מחכים 90 שניות,
ונותנים לה את התמונה.
ואז היה לה
את הראיות להן היא הייתה זקוקה בכדי לגשת למשפט.
אנחנו הפכנו את הבלתי נראה לנראה.
אני עושה את זה כבר 30 שנים.
הייתי חלק מתנועה חברתית
שעמלה להפסיק
אלימות נגד נשים וילדים.
ולאורך כל השנים הללו,
החזקתי בדעה הלהוטה
והלא-תמיד פופולרית
שהאלימות הזאת אינה בלתי נמנעת,
שהיא נלמדת, ושאם היא נלמדת,
אפשר גם להכחיד אותה וניתן למנוע אותה.
(מחיאות כפיים)
למה אני מאמינה בזה?
בגלל שזו האמת.
זו האמת לאמיתה.
בין שנת 1993 לשנת 2010,
אלימות במשפחה כנגד נשים
בארצות הברית
ירדה ב-64%,
ואלו חדשות נפלאות.
(מחיאות כפיים)
64%. איך הגענו לזה?
העיניים שלנו היו פקוחות לרווחה.
לפני שלושים שנה, נשים הוכו,
הן הוטרדו, הן נאנסו,
ואף אחד לא דיבר על זה.
לא היה צדק.
ובתור פעילה, זה לא היה טוב מספיק.
וכך הצעד הראשון במסע הזה
היה שארגנו.
והקמנו רשת מחתרתית יוצאת דופן,
של נשים מופלאות,
שפתחו בתי מחסה,
ואם הן לא פתחו בית מחסה,
הן פתחו את ביתן
כדי שנשים וילדיהם יהיו מוגנים.
ואתם יודעים מה עוד עשינו?
ארגנו מכירות מאפים, שטיפות מכוניות,
עשינו כל שביכולתנו כדי לגייס כספים,
ואז בשלב מסויים אמרנו,
אתם יודעים, הגיע הזמן שנפנה
לממשלה הפדרלית
ונבקש מהם לשלם בעבור
השירותים יוצאי הדופן האלו שמצילים חיים של אנשים.
נכון? (מחיאות כפיים)
וכך, הצעד השני,
ידענו שעלינו לשנות את החוקים.
אז הלכנו לוושינגטון,
והעלנו את פיסת החקיקה הראשונה.
ואני זוכרת שצעדתי במסדרונות
של הקפיטול,
והייתי בשנות השלושים לחיי, ולחיי הייתה משמעות,
ולא יכולתי לדמיין
שמישהו ייקרא תגר
על פיסת החקיקה החשובה הזאת.
בטח הייתי בת שלושים ונאיבית.
אבל שמעתי על חבר קונגרס
שהייתה לו נקודת מבט מאוד, מאוד שונה.
אתם יודעים איך הוא קרא
לפיסת החקיקה החשובה הזאתי?
הוא קרא לה חוק ה- ״להוציא את הכיף מהנישואים״.
חוק ה- ״להוציא את הכיף מהנישואים״.
גבירותי ורבותי, זה היה בשנת 1984
בארצות הברית, והלוואי שהיה לי טוייטר.
(צחוק)
עשר שנים לאחר מכן, לאחר הרבה עבודה קשה,
העברנו בסופו של דבר את חוק ״האלימות נגד נשים״,
שהינו חוק משנה חיים
שהציל כל כך הרבה חיים. (מחיאות כפיים)
תודה.
הייתי גאה להיות חלק מהעבודה הזאת,
והיא שינתה את החוקים
והזרימה מיליוני דולרים לתוך קהילות מקומיות.
ואתם יודעים מה עוד העבודה הזאת עשתה? היא אספה נתונים.
ואני חייבת לומר לכם, אני מתלהבת מנתונים.
למעשה, אני ״חנונית-נתונים״.
אני בטוחה שיש הרבה ״חנוני-נתונים״.
אני ״חנונית נתונים״,
והסיבה לזה היא שאני רוצה לוודא
שאם אנחנו מוציאים דולר, התוכנית פועלת,
ואם היא לא פועלת, עלינו לשנות אותה.
ואני גם רוצה לומר דבר אחד נוסף:
אנחנו לא נפתור את הבעיה הזאת
באמצעות הקמה של בתי סוהר נוספים
או אפילו באמצעות הקמה של עוד בתי מחסה.
מדובר בהעצמה כלכלית של נשים,
מדובר בריפוי ילדים שנפגעו,
ומדובר במניעה.
וכך, צעד מספר שלוש של המסע הזה:
אנחנו יודעים, שאם נמשיך בהתקדמות הזו,
אנחנו נצטרך להגביר את הווליום,
יהיה עלינו להעצים את הראות,
ונצטרך לערב את הציבור.
וכך כשהידע הזה בידינו, פנינו למועצת הפרסום,
וביקשנו מהם לסייע לנו
לבנות קמפיין חינוך ציבורי.
וחיפשנו מסביב לעולם, בקנדה,
באוסטרליה, בברזיל ובחלקים של אפריקה,
ולקחנו את הידע הזה
ובנינו את קמפיין החינוך
הציבורי הלאומי הראשון
שנקרא: ״אין שום תירוץ לאלימות במשפחה״.
הנה אחד מהספוטים שלנו.
(וידאו) גבר: איפה ארוחת ערב?
אישה: חשבתי שתהיה בבית לפני כמה שעות והחזרתי הכל למקום, אז...
גבר: מה זה? פיצה? אישה: אם רק היית מתקשר אלי, הייתי יודעת...
גבר: ארוחת ערב? ארוחת ערב מוכנה זה פיצה? אישה: בבקשה אל תצעק.
בבקשה אל -- תעזוב אותי!
גבר: תיכנסי למטבח! אישה: לא! הצילו!
גבר: את רוצה לראות מה כואב? (סוטר לאישה)
זה מה שכואב! זה מה שכואב! (זכוכית נשברת)
אישה: הצילו!
״ילדים צריכים לשבת ולהסתכל. מה התירוץ שלך?״
אסטה סולר: בזמן שהיינו בתהליך
השקת הקמפיין הזה,
או.ג׳י. סימספון נעצר
בעוון רצח אישתו וחברתה.
גילינו שהייתה לו היסטוריה ארוכה
של אלימות במשפחה.
התקשורת עטה על הסיפור.
סיפור של אלימות במשפחה
עבר מהעמוד האחורי,
למען האמת מהעמוד הלא קיים, לעמוד הראשון.
הפרסומות שלנו מילאו את גלי האוויר,
ונשים, בפעם הראשונה,
החלו לספר את הסיפורים שלהם.
תנועות קשורות לרגעים מסויימים,
ואנחנו ניצלנו את הרגע.
ותנו לי לשים את זה בהקשר הנכון.
לפני 1980, יש לכם איזשהו מושג
כמה מאמרים פורסמו בניו יורק טיימס
בנושא אלימות משפחתית?
אני אומר לכם: 158.
ובשנות האלפיים, מעל 7000.
אנחנו עושים הבדל.
אבל עדיין חסר לנו אלמנט קריטי.
אז, צעד מספר ארבע: היינו צריכות לערב גברים.
לא יכולנו לפתור את הבעיה הזאת
כש-50% מהאוכלוסייה אינה מעורבת.
כבר סיפרתי לכם שאני ״חנונית נתונים״.
סקרים לאומיים אמרו לנו שגברים הרגישו מואשמים
ולא מוזמנים לתוך הדיון הזה.
אז תהינו, איך נוכל לשתף גברים?
איך נוכל להביא גברים לדבר על
אלימות נגד נשים ובנות.
ידיד שלי משך אותי הצידה
ואמר: ״את רוצה שגברים ידברו על אלימות
נגד נשים ובנות. גברים לא מדברים.״
(צחוק)
אני מתנצלת בפני הגברים בקהל.
אני יודעת שאתם כן מדברים.
אבל הוא אמר: ״את יודעת מה הם כן עושים?
הם מדברים עם הילדים שלהם.
הם מדברים עם הילדים שלהם כהורים, כמאמנים.״
וזה מה שעשינו.
פגשנו גברים במקום בו הם היו
ובנינו תוכנית.
ואז קיימנו אירוע אחד
שישאר בלבי לנצח
בו מאמן כדורסל
דיבר לחדר מלא באתלטים גברים
וגברים מכל תחומי החיים.
והוא דיבר על החשיבות
של לאמן בנים להיות גברים
ולשנות את תרבות חדר ההלבשה
ולתת לגברים את הכלים לקיום מערכות יחסים בריאות.
ולפתע, הוא הסתכל לקצה הרחוק של החדר,
וראה את בתו,
וקרא בשמה של בתו, מיכאלה,
והוא אמר: ״מיכאלה בואי אלי.״
והיא הייתה בת תשע, וקצת מבויישת,
והיא הלכה אליו,
והוא אמר: ״שבי לידי״.
היא התיישבה לידו.
הוא נתן לה חיבוק גדול, ואמר:
״אנשים שואלים אותי למה אני עושה את העבודה הזאת.
אני עושה את העבודה הזאת כי אני אבא שלה,
ואני לא רוצה שאף אחד יפגע בה לעולם.״
ובתור הורה, אני מבינה את זה.
אני מבינה את זה,
כשאני יודעת שיש כל כך הרבה תקיפות מיניות
בקמפוסים של קולג׳ים,
שהם כל כך נפוצים וכל כך לא מדווחים.
עשינו המון בשביל נשים בוגרות.
אנחנו חייבים לעשות יותר בשביל הילדים שלנו
אנחנו פשוט חייבים. חייבים. (מחיאות כפיים)
עברנו כברת דרך ארוכה
מאז ימי הפולורואיד.
טכנולוגיה הייתה חברתינו.
הטלפון הנייד משנה את כללי המשחק
בשביל העצמתן של נשים,
ופייסבוק וטוויטר וגוגל ויוטיוב
וכל המדיה החברית מסייעת לנו לארגן
ולספר את הסיפור שלנו בדרך בעלת עוצמה.
ולכן לאלו מכם בקהל הזה
שסייעו לבנות את האפליקציות האלו
והפלטפורמות האלו, כמארגנת,
אני אומרת תודה רבה מאוד.
באמת. אני מוחאת לכם כפיים.
(מחיאות כפיים)
אני בתו של איש
שהצטרף למועדון אחד בחייו,
מועדון האופטימיות.
אי אפשר להמציא דבר כזה.
והרוח שלו והאופטימיות שלו
הם בתוך ה-DNA שלי
אני עושה את העבודה הזאת
כבר יותר משלושים שנה,
ואני משוכנעת, עכשיו יותר מתמיד,
ביכולת של בני אדם להשתנות.
אני מאמינה שאנחנו יכולים לכופף את הקשת של ההיסטוריה האנושית
לכיוון חמלה ושיוויון,
ואני גם מאמינה בלהט
ומאמינה בתשוקה
שהאלימות הזאת לא חייבת להיות חלק
מהמצב האנושי.
ואני מבקשת מכם, תעמדו איתנו
כשאנו יוצרים עתידים ללא אלימות
לנשים ובנות וגברים ובנים בכל מקום.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)