עברתי לבוסטון לפני 10 שנים, משיקגו,
עם עניין בסרטן ובכימיה.
אתם אולי יודעים שכימיה היא מדע יצירת המולקולות --
או לטעמי, תרופות חדשות לסרטן.
ואולי אתם יודעים גם, שלמדע ורפואה,
בוסטון היא סוג של חנות סוכריות.
אתם לא יכולים לגנוב תמרור עצור בקיימברידג'
בלי לפגוע בסטודנט.
הבר נקרא נס המדע.
השלטים אומרים "שטח מעבדה פנוי."
וזה בטוח להגיד שב 10 שנים האלו,
חזינו בתחילתה
של מהפכה מדעית -- זו של רפואת גנים.
אנחנו יודעים יותר על החולים שנכנסים לקליניקות שלנו עכשיו
מאשר אי פעם.
ואנחנו מסוגלים, סוף סוף, לענות על השאלה
שהיתה חשובה כל כך הרבה שנים:
למה יש לנו סרטן?
המידע הוא גם מאוד מהמם.
אתם אולי יודעים,
עד עכשיו זו רק הזריחה של המהפכה,
אנחנו יודעים שיש אולי 40,000 מוטציות
שמשפיעות על יותר מ10,000 גנים,
ושיש 500 מהגנים האלו
שהם ממש גורמים,
מיצרים סרטן.
ועדיין בהשוואה,
יש לנו בערך תריסר תרופות ממוקדות.
וחוסר היכולת הזו של רפואת הסרטן
באמת פגעה בבית כשאבי אובחן
עם סרטן לבלב.
לא הטסנו אותו לבוסטון.
לא ריצפנו את הגנום שלו.
זה היה ידוע במשך עשורים
מה גורם לממאירות הזו.
אלה שלושה חלבונים --
Ras, MIC ו P53.
זה מידע ישן שידענו משנות השמונים,
ועדיין אין תרופה שאני יכול לרשום
לחולה עם זה
או הרבה סוגים אחרים של גידולים
שנגרמים משלושת הרוכבים האלה
של האפוקליפסה שהיא סרטן.
אין תרופות ל Ras, MIC ו P53.
ואתם אולי תשאלו בצדק: למה זה?
והתשובה המדעית אבל לחלוטין לא מספקת
היא שזה קשה מדי.
זה שלא משנה מאיזה סיבה,
שלושת החלבונים האלו נכנסו לחלל בשפת התחום שלנו
שנקרא הגנום הבלתי ניתן לטיפול בתרופות --
שזה כמו לקרוא למחשב בלתי ניתן לגלישה
או לירח בלתי ניתן להליכה.
זה מושג נוראי של המקצוע.
אבל מה שהוא אומר
זה שלא הצלחנו לזהות כיס שומני בחלבונים האלו,
אליו אנחנו, כמנעולנים מולקולריים,
יכולים להתאים מולקולה אורגנית קטנה ואקטיבית,
או חומר תרופתי.
עכשיו כשלמדתי רפואה קלינית
והמטולוגיה ואונקולוגיה
והשתלת תאי גזע,
מה שהיה לנו במקום,
עובר ברשת הרגולטורית בFDA,
היו החומרים האלו --
ארסניק, תלידומיד
והנגזרת הכימית הזו
של גז חרדל.
וזו המאה ה 21.
וכך, אני מניח שתגידו, לא מרוצה
מביצועי ואיכות התרופות האלו,
חזרתי בחזרה ללימודי הכימיה
עם הרעיון
שאולי בלימוד המקצוע הכימיה התגליתית
ולגשת לזה בהקשר של העולם החדש הזה
של קוד פתוח,
קוד הקהל,
הרשת השיתופית שיש לנו גישה אליה עם האקדמיה,
שאולי מהר יותר
נוכל להביא תרופות ממוקדות
לחולים שלנו.
אז בבקשה התייחסו לזה כאל עבודה בהתהוותה,
אבל הייתי רוצה לספר לכם סיפור היום
על סרטן מאוד נדיר
שנקרא קרציומה אמצעית,
על חלבון המטרה,
החלבון הבלתי ניתן לטיפול בתרופות שגורם לסרטן הזה,
שנקרא BRD4,
ועל מולקולה
שפותחה במעבדתי במכון מחקר הסרטן דנה פארבר
שנקרא JQ1, שאנחנו קוראים לה בחיבה ג'ון צ'שי,
על שם הכימאי שיצר את המולוקלה הזו.
עכשיו BRD4 הוא חלבון מעניין.
אתם אולי תשאלו את עצמכם, עם כל הדברים שהסרטן עושה כדי להרוג את החולה שלנו,
איך הוא זוכר שהוא סרטן?
כשהוא מלפף את הגנום שלו,
מתפצל לשני תאים ומתפתל שנית,
למה הוא לא הופך לעין, או לכבד,
מפני שיש לו את כל הגנים לעשות את זה?
הוא זוכר שהוא סרטן.
והסיבה היא שסרטן, כמו כל תא בגוף,
שם סימניות מולקולריות קטנות,
פתקיות פוסט-איט קטנות,
שמזכירות לתא "אני סרטן; אני צריך להמשיך לגדול."
והפתקיות האלו
מערבות את החלבון הזה ואחרים מסוגו --
שנקראים ברומודומיינים.
אז פיתחנו רעיון, הגיון,
שאולי, אם ניצור מולקולה
שמונעת מהפתקית מלהדבק
על ידי כניסה לכיס הקטן
בבסיס החלבון המסובב,
אז אולי נוכל לשכנע תאי סרטן,
בעיקר את אלה שמכורים לחלבון הBRD4 הזה,
שהם לא סרטן.
אז התחלנו לעבוד על הבעיה הזו.
פיתחנו ספריות של חומרים
ולבסוף הגענו לזה ולחומר דומה
שנקרא JQ1.
עכשיו מאחר ואנחנו לא חברת תרופות,
היינו יכולים לעשות דברים מסויימים, היתה לנו גמישות מסויימת,
שלתעשייה פרמצבטית אין.
פשוט התחלנו לשלוח את זה לחברים.
יש לי מעבדה קטנה.
חשבנו שפשוט נשלח את זה לאנשים ונראה איך המולקולה מתנהגת.
ושלחנו את זה לאוקספורד באנגליה
שם קבוצת קריסטלוגרפים מוכשרת סיפקה את התמונה הזו,
שעזרה לנו להבין
בדיוק איך המולקולה הזו כל כך בעלת יכולת לטיווח החלבון הזה.
לזה אנחנו קוראים התאמה מושלמת
של לחיצה משלימה, או כמו כפפה על היד.
עכשיו זה סרטן מאוד נדיר,
זה שמכור ל BRD4.
אז עבדנו עם דוגמיות של חומר
שנאספו על ידי פתולוג צעיר בבית החולים לנשים בבריגהם.
וכשטיפלנו בתאים האלה במולקולה הזו,
הבחנו במשהו ממש מדהים.
תאי הסרטן,
קטנים, עגולים ומתחלקים במהירות,
גידלו מין זרועות ושלוחות.
הם שינו צורה.
למעשה, תאי הסרטן
שכחו שהם סרטן
והפכו לתאים רגילים.
זה מאוד הלהיב אותנו.
השלב הבא היה להכניס את המולקולה הזו לעכברים.
הבעיה היחידה היתה שאין מודל עכברי לסרטן הנדיר הזה.
אז בזמן שעשינו את המחקר הזה,
אני טיפלתי בכבאי בן 29 מקונטיקט
שהיה ממש בסוף חייו
עם הסרטן חשוך המרפא הזה.
הסרטן המכור לBRD4 הזה
גדל בריאתו השמאלית.
והיה לו צינור בחזה שניקז חלקיקי פסולת קטנים.
וכל משמרת טיפול
היינו זורקים את החומר הזה.
אז ניגשנו אל החולה הזה
ושאלנו אותו אם יוכל לשתף איתנו פעולה.
האם נוכל לקחת את החומר הסרטני היקר ורב הערך הזה
מצינור החזה שלו
ולהסיע אותו לצד השני של העיר ולהכניס אותו לתוך עכברים
ולנסות לעשות ניסוי קליני
ולנסות בו את התרופה הנסיונית?
ובכן זה יהיה בלתי אפשרי, ובצדק, בלתי חוקי לעשות בבני אדם.
והוא הסכים.
ומרכז המשפחה לורי לדימות חיות,
הקולגה שלי, אנדרו קאנג, גידל את הסרטן הזה בהצלחה בעכברים
בלי לגעת בכלל בפלסטיק.
ואתם יכולים לראות את סריקת הPET הזו של העכבר -- pet PET.
הסרטן גדל
והמסה האדוה הגדולה הזו ברגל האחורית של החיה.
וכשאנחנו מטפלים בו עם התרכובת שלנו,
ההתמכרות הזו לסוכר,
הגדילה המהירה הזו, נעלמה.
ובחיה מימין,
אתם יכולים לראות שהסרטן הגיב.
סיימנו עכשיו את הניסויים הקליניים
בארבעה מודלים עכבריים של המחלה הזו.
וכל פעם, אנחנו רואים אותו הדבר.
העכברים עם הסרטן הזה שמקבלים את התרופה חיים,
ואלו שלא מתים במהירות.
אז התחלנו לתהות,
מה חברת תרופות היתה עושה בשלב הזה?
ובכן הם כנראה היו שומרים את הסוד הזה
עד שהיו הופכים אב טיפוס של התרופה
למוצר תרופתי פעיל.
אז עשינו בדיוק ההפך.
פרסמנו מחקר
שתאר את הממצא הזה
בשלב הניסוי הראשון.
נתנו לעולם את הזהות הכימית של המולקולה,
בדרך כלל סוד בתעשיה שלנו.
אמרנו לאנשים בדיוק איך להכין אותה.
נתנו להם את כתובת האימייל שלנו,
והצענו, שאם הם יכתבו לנו,
נשלח להם מולקולה בחינם.
בעקרון ניסינו ליצור
את הסביבה התחרותית ביותר שאפשר למעבדה שלנו.
וזה היה, לצערנו, מוצלח.
(צחוק)
מפני שעכשיו כשחלקנו את המולקולה הזו,
החל מדצמבר בשנה שעברה,
עם 40 מעבדות בארצות הברית
ו 30 באירופה --
רבות מהן חברות תרופות
שניסו עכשיו להכנס לתחום,
כדי לטפל בסרטן הנדיר הזה
שלמזלנו עכשיו,
הוא מאוד נחשק ללימוד בתעשיה.
אבל המדע שחוזר מכל המעבדות האלו
על השימוש במולקולה הזו
סיפק לנו תובנות
שאולי לא היינו מגיעים אליהן בעצמנו.
תאי לוקמיה שטופלו עם התרכובת הזו
הפכו לתאי דם לבנים רגילים.
עכברים עם מילומה מרובה,
גידול בלתי ניתן לריפוי של מח העצם,
הגיבו בדרמטיות
לטיפול בתרופה.
אתם אולי יודעים שלשומן יש זיכרון.
נחמד להיות מסוגל להדגים לכם את זה.
ולמעשה, המולקולה הזו
מונעת מתא השומן הזה, תא גזע השומן הזה,
מלזכור איך לייצר שומן
כך שעכברים בדיאטת שומן גבוהה,
כמו האנשים מעיר הולדתי שיקגו,
לא מפתחים כבד שומני,
שזו בעיה רפואית חמורה.
מה שהמחקר הזה לימד אותנו --
לא רק את המעבדה שלי, אלא גם את המכון שלנו,
ואת בית הספר לרפואה של הארוורד באופן כללי --
זה שיש לנו משאב יחודי באקדמיה
לגילוי תרופות --
שהמרכז שלנו
שבדק אולי יותר מולקולות סרטן בצורה מדעית
מכל אחד אחר,
לא יצר אחת בעצמו.
מכל הסיבות שאתם רואים מוצגות פה,
אנחנו חושבים שיש הזדמנות גדולה למרכזים אקדמאיים
להשתתף במחקר הראשוני, מסובך רעיונית
וקריאטיבי
של גילוי אבות טיפוס לתרופות.
אז מה הלאה?
יש לנו את המולקולה הזו, אבל היא עדיין לא גלולה.
היא לא זמינה אוראלית.
אנחנו צריכים לתקן את זה, כך שנוכל לתת אותה לחולים שלנו.
וכולם במעבדה,
בעיקר בקשרים עם החולים האלה,
מרגישים מחוייבים
לספק תרופה שמתבססת על המולקולה הזו.
כאן אני צריך לומר
שנוכל להעזר בעזרה שלכם ובתובנות שלכם,
ההשתתפות שלכם.
בניגוד לחברת תרופות,
אין לנו את את הצינור אליו אפשר להכניס את המולקולה הזו.
אין לנו צוות של אנשי מכירות ומשווקים
שיכולים להגיד לנו איך למצב את התרופה מול האחרות.
מה שיש לנו זה את הגמישות של מרכז אקדמי
לעבוד עם אנשים בעלי יכולת,
מונעים, מתלהבים ובתקווה ממומנים היטב
לקחת את המולקולות האלו קדימה אל
הקליניקה תוך כדי שמירת היכולת שלנו
לחלוק את אב הטיפוס עם העולם.
המולקולה הזו תעזוב בקרוב את שולחנות העבודה שלנו
ותיכנס לתוך חברת סטארט אפ קטנה
שנקראת טנשה טרפיוטיקס.
ובאמת זו המולקולה הרביעית מאלו
שמתבגרת מהצינור הקטן שלנו של מציאת תרופות,
שתים מהן -- תרופה מקומית
ללימפומה של העור,
חומר אוראלי לטיפול במיילומה מרובה --
בעצם יעברו למיטת החולה
לניסוי הקליני הזה ביולי השנה.
בשבילנו, אבן דרך גדולה ומרגשת.
אני רוצה להשאיר אתכם עם שני רעיונות.
הראשון הוא
אם משהו הוא יחודי במחקר הזה,
זה פחות המדע מאשר האסטרטגיה --
שזה בשבילנו ניסוי חברתי,
ניסוי במה יקרה
אם נהיה פתוחים וכנים
בשלב המוקדם ביותר בכימיה המחקרית
ככל האפשר.
שרשרת האותיות והמספרים
והסמלים והסוגריים
שאפשר לסמס אותה, אני מניח,
או לצייץ אותה לעולם,
היא המזהה הכימי של התרכובת שלנו.
זה המידע שאנחנו צריכים מכל
מחברות תרופות,
המידע
של איך אבות הטיפוס הראשוניים האלו אולי עובדים.
אבל המידע הזה הוא בעיקרו סוד.
אז אנחנו מחפשים בעצם
להמשיך מההצלחה המדהימה
של תעשיית מדעי המחשב שני עקרונות:
זה של קוד פתוח וזה של פיתוח על ידי הקהל
כדי להאיץ במהירות ובאחריות
את האספקה של תרופות ממוקדות
לחולים עם סרטן.
עכשיו המודל העסקי מתקשר לכל אחד מכם.
המחקר הזה ממומן על ידי הציבור.
הוא ממומן על ידי עמותות.
ודבר אחד שלמדתי בבוסטון
זה שאתם תעשו הכל בשביל סרטן -- ואני אוהב את זה.
אתם רוכבים לרוחב המדינה. אתם צועדים במעלה ובמורד הנהר.
(צחוק)
לא ראיתי באמת בשום מקום
את התמיכה היחודית הזו
למחקר הסרטן.
אז אני רוצה להודות לכם
על ההשתתפות שלכם, המעורבות שלכם
ויותר מכל על הביטחון שלכם ברעיונות שלנו.
(מחיאות כפיים)