Želim da vam ispričam tri priče
o moći odnosa
u rešavanju dubokih i kompleksnih socijalnih problema ovog veka.
Znate, nekada se čini kao da su svi ti problemi
siromaštva, nejednakosti, lošeg zdravlja, nezaposlenosti, nasilja, zavisnosti -
nalaze baš tamo u životu osobe.
Stoga želim da vam govorim o nekome ovakvom koga poznajem.
Zvaću je Ela.
Ela živi u britanskom gradu na zapuštenom posedu.
Prodavnice su zatvorene, kafana propala,
igralište je prilično zapušteno i nikada se ne koristi,
a unutar Eline kuće, napetost je opipljiva,
a nivo buke je zaglušujući.
TV je pojačan do kraja.
Jedan od njenih sinova se tuče sa jednom od njenih ćerki.
Drugi sin, Rajan, nastavlja konstantan tok zlostavljanja iz kuhinje,
a psi su zaključani iza vrata spavaće sobe i napeti.
Ela je u škripcu.
Ona živi u krizi 40 godina.
Ne zna ni za šta drugo, i ne zna za izlaz iz toga.
Imala je čitav niz nasilnih partnera
i što je tragično, jedno od njene dece je zbrinula socijalna služba.
Troje dece koja i dalje žive sa njom
pate od čitavog niza problema i nijedno nije u sistemu obrazovanja.
Ela mi kaže da ona ponavlja ciklus
života njene majke pre nje.
Međutim, kada sam upoznala Elu, postojale su 73 različite usluge
u ponudi za nju i njenu porodicu u gradu u kome živi,
73 različite usluge koje sprovodi 24 odeljenja u jednom gradu,
a Ela, njeni partneri i deca bili su poznati većini njih.
Za njih je uobičajena stvar pozvati socijalnu službu
radi pokušaja posredovanja u jednom od mnogih nastalih rasprava.
Porodičnu kuću redovno posećuju socijalni radnici,
omladinski radnici, zdravstveni radnik, službenik za pitanje stanovanja,
privatni učitelj i lokalni policajac.
Vlada kaže da postoji 100 000 porodica
poput Eline u Britaniji danas,
koje se bore da prekinu ciklus lišavanja u smislu ekonomije, društva i okoline.
Takođe kažu i da rukovođenje ovim problemom
košta četvrt miliona funti godišnje po porodici,
a ipak, ništa se ne menja.
Nijedan od tih dobronamernih posetilaca ne donosi promenu.
Ovo je tabela koju smo napravili u istom gradu
sa drugom porodicom poput Eline.
Ovo pokazuje 30 godina intervencija u životu te porodice.
Kao i kod Ele,
nijedna od tih intervencija nije deo obuhvatnog plana.
Nema krajnjeg cilja na vidiku.
Nijedna od intervencija se ne bavi problemima koji se nalaze u osnovi.
To su samo mere suzbijanja, načini upravljanja problemom.
Jedan od policajaca mi kaže:
„Vidite, ja samo dostavim poruku i onda idem.“
Provela sam vreme živeći sa porodicama poput Eline
u različitim delovima sveta,
jer želim da znam šta možemo da naučimo
iz mesta gde naše socijalne institucije jednostavno ne funkcionišu.
Želim da znam kako izgleda živeti u Elinoj porodici.
Želim da znam šta se dešava i šta možemo da uradimo drugačije.
Pa, prva stvar koju sam saznala je da je trošak zaista nezgodan koncept,
jer kada vlada kaže da porodice poput Eline
koštaju četvt miliona funti godišnje da bi se nadgledale,
ono što to zaista znači
je da ovaj sistem košta četvrt miliona funti godišnje,
zato što nijedan peni od tog novca zapravo ne doseže do Eline porodice
na način koji je od značaja.
Umesto toga, sistem je baš kao skupi žiroskop
koji se obrće oko porodica, drži ih zaglavljene u svom središtu,
baš tamo gde se nalaze.
Takođe sam provodila vreme sa radnicima iz prvih redova,
i saznala sam da je to nemoguća situacija.
Tako Tom, koji je socijalni radnik Elinog 14-ogodišnjeg sina Rajana,
mora da provede 86 posto svog vremena u službi sistema:
sastanci sa kolegama, popunjavanje obrazaca,
još sastanaka sa kolegama radi diskusije o obrascima,
a možda najšokantnije,
14 posto vremena koje on mora da provede sa Rajanom
provedeno je u pribavljanju podataka i informacija za sistem.
Tako, on govori Rajanu:
„Koliko često pušiš? Jesi li pio? Kada si išao u školu?“,
a ovakva vrsta interakcije isključuje mogućnost
normalnog razgovora.
Isključuje mogućnost onoga što je potrebno
da bi se izgradio odnos između Toma i Rajana.
Kada smo napravili ovaj grafikon,
radnici iz prvih redova, profesionalci -
zurili su u njega potpuno zapanjeni.
Vukao se po njihovim kancelarijama.
Toliko mnogo sati, sa tako dobrom voljom, ali na kraju tako uzaludno.
Nastao je momenat apsolutnog raspada,
a zatim jasnoće -
moramo da radimo na drugi način.
Tako su se zaista hrabrim korakom, predvodnici grada u kome Ela živi
složili da možemo otpočeti promenom srazmere vremena sa Rajanom.
Dakle, svi koji su došli u kontakt sa Elom ili porodicom poput Eline
proveli bi 80 posto svog vremena radeći sa porodicama
i samo 20 posto u službi sistema.
Čak i drastičnije,
porodice bi predvodile
i one bi odlučivale o tome ko je u najboljoj poziciji da im pomogne.
Od Ele i još jedne majke je zatraženo da budu deo odbora za ispitivanje,
da odaberu među postojećim profesionalcima
ko bi radio sa njima.
I mnogi, mnogi ljudi su želeli da nam se pridruže,
jer ne odlazite u ovakav posao da biste se bavili sistemom;
ulazite jer možete i želite da donesete promenu.
Ela i ta majka su upitale svakoga ko je prošao kroz vrata:
„Šta ćete uraditi kada moj sin počne da me šutira?“
Prva osoba koja je ušla kaže:
„Pa, potražiću unaokolo najbliži izlaz
i povući ću se veoma polako,
a ako se buka nastavi, pozvaću svog nadređenog.“
A majke krenu: „Ti si sistem. Izlazi odavde!“
Zatim, sledeća osoba koja ulazi je policajac i on kaže:
„Pa, oboriću vašeg sina na zemlju i onda nisam siguran šta ću“,
a majke kažu: „Hvala.“
Dakle, odabrale su profesionalca koji je priznao
da nema nužno sve odgovore, koji je rekao -
pa, nisu hteli da pričaju žargonski.
Pokazali su svoje ljudske kvalitete i ubedili majke
da će ostati sa njima u dobru i u zlu, iako neće biti blagi prema njima.
Ovi novi timovi i porodice
zatim su dobili delić pređašnjeg budžeta,
ali mogli su da potroše novac na bilo koji način da odaberu.
Tako je jedna od porodica otišla na večeru.
Otišli su u Mekdonalds, seli, pričali i slušali
po prvi put posle mnogo vremena.
Druga porodica je pitala tim
da li bi im pomogli da doteraju svoj dom,
a jedna majka je uzela novac
i iskoristila ga kao ulog da započne društveno preduzeće.
I za vrlo kratko vreme,
nešto novo je počelo da nastaje -
odnos između tima i radnika.
Potom su se odigrale neke izuzetne promene.
Možda ne iznenađuje
da je putovanje za Elu obuhvatalo neke velike korake unazad, kao i unapred.
Međutim, danas, ona je završila kurs obuke informacionih tehnologija,
ima svoj prvi plaćeni posao, njena deca su ponovo u školi,
a komšije, koje su se prethodno nadale
da će se ta porodica preseliti bilo gde osim pored njih,
su u redu.
Stekli su neka nova prijateljstva.
A potpuno isti ljudi su bili uključeni u ovoj tranformaciji -
iste porodice, isti radnici.
Odnos između njih, međutim, imao je podršku da se promeni.
Dakle, govorim vam o Eli jer mislim da je odnos
odlučujuće sredstvo koje imamo
u rešavanju nekih od ovih upornih problema.
Ipak, danas, naši odnosi su sve sem otpisani
zbog naše politike, naših socijalnih strategija,
naših institucija socijalne pomoći.
Saznala sam da to zaista mora da se promeni.
Dakle, šta podrazumevam pod odnosom?
Govorim o jednostavnim ljudskim sponama između nas, autentičnom osećaju
povezanosti, pripadanja,
sponama koje nas usrećuju, koje nam pomažu da se promenimo,
da budemo hrabri kao Ela i pokušamo nešto novo.
Znate, nije slučajnost
to što oni koji vode institucije i rade u njima,
a koji treba da podrže Elu i njenu porodicu,
ne govore o odnosu,
jer odnos je izričito izbačen iz modela socijalne zaštite
koji je sačinjen u Britaniji i izvezen širom sveta.
Savremenici Vilijema Beveridža,
koji je bio tvorac prve države blagostanja
i autor „Beveridžovog izveštaja“,
nisu imali poverenja u ono što su nazivali
prosečnim senzualnim ili emocionalnim čovekom.
Umesto toga, verovali su u ideju bezličnog sistema
i birokrate koji bi bio odvojen i radio u tom sistemu.
A uticaj Beveridža
na način na koji moderna država sagledava socijalna pitanja
jednostavno se ne može potceniti.
Izveštaj Beveridž je prodat u preko 100 000 primeraka
samo prve nedelje od objavljivanja.
Ljudi su u redovima čekali na kiši u novembru da se domognu svog primerka
i čitao se širom zemlje, kolonija, Evrope,
širom Sjedinjenih Američkih Država
i imao je ogroman uticaj
na način na koji su države blagostanja osnivane širom zemljine kugle.
Kulture, birokratije, institucije - one su globalne
i počele su da deluju zdravorazumski.
Postale su tako ukorenjene u nama,
da ih zapravo više i ne primećujemo.
Mislim da je zaista važno reći da su u 20. veku
te institucije bile izuzetno uspešne.
Dovele su do dužeg životnog veka, iskorenjivanja masovnih oboljenja,
masovnog obezbeđivanja stanova, skoro univerzalnog obrazovanja.
Ipak, istovremeno,
Beveridž je posejao seme današnjih izazova.
Dozvolite da vam ispričam drugu priču.
Šta mislite da je danas veći ubica od celoživotnog pušenja?
To je usamljenost.
Prema vladinim statističkim podacima,
jedna osoba preko 60 godina - jedna od tri -
ne govori sa drugom osobom niti je viđa tokom nedelju dana.
Jedna osoba od 10, to je 850 000 ljudi,
ne govori ni sa kim u toku jednog meseca.
A mi nismo jedini sa ovim problemom:
ovaj problem se tiče celog zapadnog sveta.
Čak je izraženiji u zemljama poput Kine,
gde je proces ubrzane urbanizacije, masovne migracije, ostavio stare ljude
same u selima.
Usluge koje je Beveridž osmislio i izvezao -
one se ne mogu primeniti na takvom problemu.
Usamljenost je poput kolektivnog izazova u odnosima
i ne može se njome baviti tradicionalnim birokratskim odgovorima.
Pre nekoliko godina, želeći da razumem ovaj problem,
počela sam da radim sa grupom od oko 60 starijih ljudi
u južnom Londonu, gde živim.
Išla sam u kupovinu, igrala sam bingo,
ali većinom sam samo posmatrala i slušala.
Htela sam da znam šta je to što možemo drugačije.
Ako ih upitate, ljudi vam kažu da žele dve stvari.
Žele nekog da se popne uz merdevine i promeni sijalicu,
ili da bude uz njih kada izađu iz bolnice.
Oni žele praktičnu podršku na zahtev
i žele da se zabave.
Žele da izađu, da rade zanimljive stvari sa istomišljenicima,
i da stiču prijatelje kao i svi mi u svakoj fazi našeg života.
Tako smo iznajmili telefonsku liniju, unajmili par majstora
i započeli uslugu koju smo nazvali „Krug“.
„Krug“ nudi lokalnom članstvu besplatan poziv na 0800 broj
koji mogu da pozovu i zatraže bilo kakvu pomoć.
Ljudi su nas zvali zbog toliko razloga.
Zvali su jer njihovim ljubimcima nije dobro, DVD se pokvario,
zaboravili su kako da koriste mobilni telefon,
ili možda izlaze iz bolnice
i hoće da neko bude tu za njih.
„Krug“ takođe nudi bogati društveni kalendar -
pletenje, pikado, obilasci muzeja, vožnje balonom - samo kažite.
A evo zanimljivosti, zaista duboke promene -
vremenom su prijateljstva koja su nastala
počela da zamenjuju stvarnu ponudu.
Dozvolite da vam govorim o Belindi.
Belinda je član „Kruga“ i išla je u bolnicu zbog operacije kuka,
pa je pozvala svoj lokalni „Krug“ da kaže da je neće viđati neko vreme.
Dejmon, koji vodi lokalni „Krug“, nazove je i pita: „Kako mogu da pomognem?“
Belinda kaže: „O, neka, dobro sam -
Džoslin ide u kupovinu, Toni će se pobrinuti za baštu,
Melisa i Džo će dolaziti da kuvaju i ćaskaju.“
Dakle, pet članova „Kruga“ se organizovalo
da se staraju o Belindi.
Belinda ima 80 godina, mada kaže da se iznutra oseća kao da ima 25,
ali takođe kaže
da se osećala zaglavljeno i prilično loše kada se priključila „Krugu“.
Međutim, jednostavan čin podstrekivanja da dođe na to prvo dešavanje
doveo je do procesa u kome su nastala prirodna prijateljstva,
prijateljstva koja danas zamenjuju potrebu za skupim uslugama.
Odnosi su ti koji znače.
Mislim da su se približila tri faktora
koja nam omogućavaju da stavimo odnose u jezgro i središte
načina na koji danas rešavamo socijalne probleme.
Prvo - priroda problema -
promenili su se i zahtevaju drugačija rešenja.
Drugo, trošak, ljudski kao i finansijski, obavljanja posla kao i obično.
I treće, tehnologija.
Govorila sam o prva dva faktora.
Tehnologija je ta koja omogućava ovim pristupima da odrede meru
i da sada potencijalno podrže hiljade ljudi.
Tehnologija koju smo koristili je vrlo jednostavna,
sastoji se od dostupnih stvari poput baza podataka, mobilnih telefona.
„Krug“ ima veoma jednostavan sistem koji ga podupire,
omogućava malom lokalnom timu da podrži i do hiljadu članova.
Možete ovo uporediti sa susedskom organizacijom iz 1970-ih,
kada ovakve razmere nisu bile moguće, kao ni kvalitet ni dugotrajnost
koju može da pruži tehnologija kao oslonac.
Dakle, odnos poduprt tehnologijom
je ono što može da preokrene Beveridžove modele.
Beveridžovi modeli su vezani za institucije i ograničene resurse,
anonimno upravljajući pristupom.
U svom radu u prvim redovima,
iznova i iznova sam viđala kako je i do 80 posto sredstava
potrošeno da bi se ljudi držali izvan.
Tako profesionalci moraju da primenjuju
sve kompleksnije oblike administracije,
koji se u suštini svode na sprečavanje ljudi da pristupe usluzi
ili upravljanje redovima,
a „Krug“, kao relacione usluge koje smo mi i drugi osmislili,
preokreće ovu logiku.
Ono što on kaže je - što je više ljudi, što je više odnosa,
utoliko je jače rešenje.
Želim da vam ispričam svoju treću i poslednju priču,
a ona je o nezaposlenosti.
U Britaniji, kao i u većini mesta na svetu,
naše države blagostanja primarno su osmišljene
tako da dovedu ljude do posla,
da ih obrazuju za to,
i da ih održe zdravim.
Ipak, sistemi su ovde takođe neuspešni.
Odgovor je bio
da pokušamo da učinimo te stare sisteme još efikasnijim i izvršnijim -
da ubrzamo vreme obrađivanja, podelimo ljude u što manje kategorije,
da pokušamo da efikasnije usmerimo usluge na njih - drugim rečima,
sasvim suprotno relacionom.
A pogodite kako većina ljudi nalazi posao danas?
Načuju od drugih.
Ispostavlja se da se danas u Britaniji većina novih poslova ne oglašava.
Dakle, prijatelji vam kažu za posao,
prijatelji vas preporuče za posao,
a to je bogata raznovrsna društvena mreža koja vam pomaže da pronađete posao.
Možda neki od vas ovde misle:
„Ja sam našao posao preko oglasa“,
ali ako se prisetite, verovatno vam je prijatelj pokazao oglas
i zatim vas podstakao da se prijavite.
Nije iznenađujuće
da su ljudi kojima je možda najpotrebnija bogata i raznovrsna mreža
oni koji su najviše izolovani od nje.
Znajući za ovo,
a takođe znajući i za troškove i neuspehe aktuelnog sistema,
osmislili smo nešto novo sa odnosom u svom jezgru.
Osmislili smo uslugu koja podstiče ljude da se sastanu,
ljude sa i bez posla,
da rade zajedno na strukturisan način
i pokušaju sa novim prilikama.
I, pa, veoma je teško uporediti rezultate ovih novih sistema
sa starim transakcionim modelima,
ali izgleda da smo, sa naših prvih 1000 članova,
nadjačali postojeće usluge u pogledu učinka za tri faktora,
za samo delić troškova.
Ovde smo takođe koristili tehnologiju,
ali ne da bismo umrežili ljude na način na koji bi to učinila društvena platforma.
Koristili smo je da bismo približili ljude licem u lice i povezali ih međusobno,
izgrađujući stvarne odnose i podržavajući ljude u nalaženju posla.
Pred kraj svog života, 1948. godine,
Beveridž je napisao treći izveštaj.
U njemu je rekao da je napravio strašnu grešku.
Izostavio je ljude i njihove zajednice,
a ovaj propust, rekao je, doveo je do toga da se ljudi sagledavaju
i da ljudi počinju da vide same sebe
u okviru kategorija birokratije i institucija,
a ljudski odnosi su već propadali.
Nažalost, taj treći izveštaj se mnogo manje čitao
od ranijih dela Beveridža.
No, danas, moramo da vratimo ljude i njihove zajednice
u jezgro načina na koji osmišljavamo nove sisteme i nove usluge,
kroz pristup koji nazivam „relaciona socijalna zaštita“.
Moramo da ostavimo za nama te stare, transakcione,
neodgovarajuće, zastarele modele
i moramo da umesto toga usvojimo zajedničke kolektivne relacione odgovore
koji mogu da podrže porodicu poput Eline,
koji mogu da se pozabave pitanjem kao što je usamljenost,
koji mogu da pomognu ljudima u zaposlenju
i usponu na krivulji veština na savremenom tržištu rada,
koji mogu da se pozabave i izazovima obrazovanja, sistema zdravstvene zaštite
i tolikim drugim problemima koji pritiskaju naše društvo.
Sve je u odnosu.
Odnosi su ključni resurs koji imamo.
Hvala.
(Aplauz)