אני רוצה לספר לכם שלושה סיפורים
על כוחם של יחסים
לפתור את הבעיות החברתיות העמוקות והמסובכות של המאה הנוכחית.
אתם יודעים, לפעמים נראה שכל הבעיות האלה
של עוני, אי שיוויון, חולי, אבטלה, אלימות, התמכרות--
נמצאות כולן בחייו של אדם אחד.
אז אני רוצה לספר לכם על אשה כזו שאני מכירה.
אקרא לה אלה.
אלה גרה בעיר בריטית בבנין מוזנח.
החנויות סגורות, הפאבים נסגרו,
גני המשחקים שוממים ואינם בשימוש,
ובתוך ביתה של אלה ניתן לחוש במתח,
והרעש מחריש אוזניים.
הטלויזיה דלוקה בווליום גבוה.
אחד מבניה רב עם אחת מבנותיה
בן אחר, ריאן, צועק מהמטבח,
והכלבים נעולים בחדר השינה ונאנקים,
אלה תקועה.
היא חיה במשבר כבר 40 שנה.
היא לא מכירה שום דבר אחר, והיא לא מכירה שום מוצא.
היו לה סדרה של בני זוג מתעללים,
ולמרבה הצער, אחד מילדיה נלקח על ידי שירותי הרווחה.
שלושת הילדים שעדיין גרים איתה
סובלים ממגוון רחב של בעיות, ואף לא אחד מהם נמצא במסגרת חינוכית.
ואלה אומרת לי שהיא חוזרת על מעגל החיים
של אמה שלה.
אבל כשפגשתי את אלה, עמדו לרשותה בעיר בה גרה
73 שירותים שונים,
73 שירותים שונים שמופעלים על ידי 24 מחלקות בעיר אחת.
ואלה ובן הזוג שלה והילדים שלה היו מוכרים לרובם.
הם לא חושבים להתקשר לשירותי הרווחה
ולנסות לגשר על אחד הויכוחים הרבים שלהם.
ובית המשפחה זכה לביקורים קבועים של עובדים סוציאליים,
עובדי נוער, עובד בריאות, קצין מבחן, מורה פרטי
והשוטרים המקומיים.
והממשלה אומרת שיש כיום בבריטניה
100,000 משפחות כמו זו של אלה,
שנאבקות לפרוץ את מעגל החסך הכלכלי והסביבתי.
והם אומרים גם שטיפול בבעיה הזו
עולה רבע מיליון ליש"ט למשפחה בשנה.
ובכל זאת שום דבר לא משתנה.
אף אחד מכל המבקרים האלה, בעלי הכוונות הטובות, לא גורם לשינוי.
זו טבלה שעשינו באותה העיר עם משפחה דומה לזו של אלה.
היא מראה 30 שנה של התערבות בחיי המשפחה.
וממש כמו עם אלה, אף אחת מההתערבויות האלה אינה חלק מתוכנית מקיפה.
אין שום מטרה באופק.
אף אחת מההתערבויות האלה לא מטפלת בנושאים המהותיים.
אלה רק צעדי בלימה, דרכים לנהל את הבעיה.
אחד השוטרים אמר לי,
"תראי, אני רק מעביר את המסר ואז אני עוזב."
אז ביליתי זמן עם משפחות כמו זו של אלה
באזורים שונים של העולם,
כי רציתי לדעת מה ניתן ללמוד
ממקומות בהם המוסדות הסוציאליים שלנו פשוט לא פועלים?
אני רוצה לדעת איך ההרגשה לחיות במשפחה של אלה.
אני רוצה לדעת מה קורה, ומה ניתן לעשות באופן שונה.
ובכן, הדבר הראשון שלמדתי הוא שעלות הוא מושג חלקלק.
כי כשהממשלה אומרת שמשפחה כמו של אלה
עולה רבע מיליון ליש"ט לשנה לטיפול,
מה שזה באמת אומר
זה שההמערכת הזו עולה רבע מיליון ליש"ט לשנה.
מכיוון שלמעשה, אף פני לא נוגע במשפחה של אלה
באופן משמעותי.
במקום זה, המערכת היא כמו גִּירוֹסְקוֹפּ יקר
שמסתובב סביב המשפחות, ומשאיר אותן תקועות בליבו,
בדיוק איפה שהם נמצאים.
וביליתי גם זמן עם העובדים בחזית,
ולמדתי שזה מצב בלתי אפשרי.
אז תום, שהוא העובד הסוציאלי של בנה בן ה-14 של אלה,
צריך לבלות 86 אחוז מהזמן שלו כדי לשרת את המערכת:
פגישות עם עמיתים, מילוי טפסים,
עוד פגישות עם עמיתים לדיון בטפסים,
ואולי עוד יותר מזעזע,
ב- 14 האחוזים הנותרים שבהם הוא צריך להיות עם רייאן
הוא עסוק בהשגת נתונים ומידע עבור המערכת.
אז הוא אומר לרייאן,
"כל כמה זמן אתה מעשן? אתה שותה?
מתי הלכת לבית הספר?"
ואינטראקציה כזו שוללת כל אפשרות
של שיחה רגילה.
היא שוללת כל אפשרות לעשות את מה שנחוץ
כדי לבנות יחסים בין תום וריאן.
כשהכננו את השרטוט הזה,
העובדים בחזית, אנשי המקצוע--
הסתכלו על זה בתדהמה גמורה.
זה הזדחל סביב קירות המשרדים שלהם.
כל כך הרבה שעות, מלאות כוונות טובות, אבל בסופו של דבר - חסר כל תועלת.
והיה רגע של התמוטטות מוחלטת,
ולאחר מכן בהירות:
אנחנו צריכים לעבוד בדרך אחרת.
אז בצעד אמיץ ביותר, המנהיגים בעיר בה אלה גרה
הסכימו שאפשר להתחיל להפוך את היחס של רייאן.
כך שכל מי שהיה בקשר עם אלה או עם משפחות כמו של אלה,
יעבוד 80 אחוז מהזמן שלו עם המשפחות
ורק 20 אחוז לטובת המערכת.
ואפילו יותר מהפכני מכך,
המשפחות הן שיובילו,
והן שיחליטו מי יכול לסייע להם בצורה המיטבית.
כך שאלה ואימא נוספת נתבקשו להיות חלק מקבוצת מיקוד,
שתבחר מבין אנשי המקצוע הקיימים
מי יעבוד איתם.
ואנשים רבים רצו להצטרף אלינו,
כי אנשים לא מגיעים למקצועות האלה כדי לנהל מערכת,
הם מגיעים כדי לגרום לשינוי.
אז אלה והאימא השנייה שאלו כל אחד שנכנס בדלת,
"מה תעשה כשהבן שלי יתחיל לבעוט בי?"
ואז הבן אדם הראשון שנכנס אמר,
"אני אחפש את היציאה הקרובה ביותר
ואני אסוג לאט לאט,
ואם הרעש יימשך, אני אקרא למפקח."
והאימא אמרה, "אתה המערכת. צא מפה!"
והבא היה שוטר, והוא אמר,
"אני אפיל אותו לארץ ואז אני לא בטוח מה אעשה."
והאימא אומרת, "תודה."
אז הן בחרו אנשי מקצוע שהודו
שאין להם בהכרח את התשובות,
כאלה שלא מדברים בקלישאות.
הם הראו את האיכויות האנושיות שלהם ושכנעו את האמהות
שהם ישארו איתם באש ובמים,
למרות שהם לא יהיו רכים איתם.
אז הצוותים החדשים האלה והמשפחות
קיבלו חלק זעיר מהתקציב הקודם,
אבל הם יכלו להוציא את הכסף בכל דרך בה בחרו.
אז אחת המשפחות יצאה לארוחת ערב.
הם הלכו למקדונלדס והם ישבו והם דיברו והם הקשיבו
בפעם הראשונה מזה זמן רב.
משפחה אחרת שאלה את הצוות
אם הם יכולים לסייע להם לשפץ את ביתם.
ואימא אחת לקחה את הכסף
והשתמשה בו כבסיס כדי להתחיל מיזם חברתי.
ובפרק זמן ממש קצר,
דבר חדש החל לצמוח:
יחסים בין הצוות והעובדים.
ואז החלו להתרחש שינויים יוצאי דופן.
אולי זה לא מפתיע
שבמסע של אלה היו גם נסיגות
ולא רק התקדמות.
אבל היום, היא השלימה קורס ניהול מחשבים,
זו הפעם הראשונה שהיא עובדת בשכר, הילדים שלה חזרו לבית הספר,
והשכנים,
שבעבר רק קיוו שהמשפחה הזו תעבור דירה
למקום רחוק מהם,
הם בסדר.
הם יצרו כמה חברויות חדשות
וכל אותם אנשים היו מעורבים באותם שינויים --
אותן משפחות, אותם עובדים.
אבל היחסים בינהם תמכו בשינוי.
אז אני מספרת לכם על אלה כי אני חושבת שהיחסים
הם המשאב העיקרי שיש לנו
כדי לפתור חלק מאותן בעיות בלתי פתירות.
אבל היום, היחסים בינינו הם כאלה שוויתרו עליהם
על ידי הפוליטיקה, המדיניות החברתית ומוסדות הרווחה שלנו.
ואני למדתי שזה ממש חייב להשתנות.
אז מה אני מתכוונת ביחסים?
אני מדברת על אותם קשרים אנושיים בינינו,
הרגשה של חיבור אמיתי, של שייכות,
הקשרים שעושים אותנו מאושרים, שמסייעים לנו להשתנות,
להיות אמיצים כמו אלה ולנסות משהו חדש.
ואתם יודעים, זה לא מקרה
שאלה שעובדים במוסדות
שאמורים לסייע לאלה ולמשפחתה
לא מדברים על יחסים,
כי יחסים בכוונה הוצאו ממודל הרווחה
שתוכנן באנגליה והופץ לשאר העולם.
לבני זמנו של ויליאם בוורידג',
שהיה האדריכל של מדינת הרווחה הראשונה
והמחבר של דו"ח בוורידג',
היה אמון מועט במה שהם קראו "האדם הרגשי הממוצע".
במקום זה, הם תמכו ברעיון של מערכת לא אישית
ושל פקידים מרוחקים העובדים בה.
וההשפעה של בוורידג'
על הדרך בה המדינה רואה את הנושאים החברתיים
היא עצומה.
דו"ח בוורידג' נמכר ביותר מ-100,000 עותקים
כבר בשבועות הראשונים להוצאתו לאור.
אנשים עמדו בתור בגשם בערב נובמבר כדי להשיג עותק.
וקראו את זה בכל רחבי המדינה, וברחבי הקולוניות, וברחבי אירופה
ברחבי ארצות הברית,
והיתה לו השפעה עצומה
על הדרך בה עוצבו מדינות רווחה ברחבי העולם.
התרבויות, הבירוקרטיות, המוסדות--הם גלובליים
והם הפכו להיות הנוהג המקובל.
הם התקבעו אצלנו כל כך
עד שאנחנו לא רואים אותם יותר.
ולדעתי חשוב מאוד לומר שבמאה העשרים
המוסדות האלה הצליחו מאוד.
הם הביאו להארכת תוחלת החיים, הכחדת מחלות המוניות,
דיור המוני, כמעט חינוך לכולם.
אבל באותה העת,
בוורידג' זרע את הזרעים לאתגרים של היום.
אז בואו ואספר לכם סיפור נוסף.
מה לדעתכם רוצח יותר אנשים כיום מאשר עישון סיגריות כל החיים?
זוהי הבדידות.
על פי נתוני הממשלה, אחד מכל שלושה בני 60 ומעלה
לא מדבר או רואה אדם אחר במשך שבוע.
אדם אחד מתוך 10 זה 850,000 אנשים
לא מדבר עם אף אחד במשך חודש.
ואנחנו לא היחידים עם הבעיה הזו;
הבעיה הזו נוגעת לכל העולם המערבי.
וזה אפילו יותר חמור במדינות כמו סין,
שם עיור מהיר והגירה מסיבית הותירו אנשים זקנים
לבד בכפרים.
וכך השרותים שבוורידג' תכנן וייצא
לא יכולים לטפל בבעיות כאלה.
בדידות היא בעיית יחסים קולקטיבית,
ואי אפשר לטפל בה באמצעים בירוקרטיים מסורתיים.
אז לפני כמה שנים, מתוך רצון להבין את הבעיה הזו,
התחלתי לעבוד עם קבוצה של בערך 60 אנשים מבוגרים
בדרום לונדון, שם אני חיה.
הלכתי לקניות, שיחקתי בינגו,
אבל בעיקר הסתכלתי והקשבתי.
רציתי לדעת מה נוכל לעשות אחרת.
ואם אתם שואלים אותם, אנשים אומרים לכם שהם רוצים שני דברים.
הם רוצים שמישהו יעלה על סולם ויחליף להם נורה,
או יהיה שם כשהם יוצאים מבית החולים.
הם רוצים תמיכה פרקטית לפי דרישה.
והם רוצים לעשות כיף.
הם רוצים לצאת, לעשות דברים מעניינים עם אנשים דומים,
ולהתחבר כמו שכולנו יוצרים חברים בכל שלב בחיים.
אז שכרנו קו טלפון, שכרנו מספר שיפוצניקים,
והתחלנו שרות שנקרא "סירקל."
וסירקל מציע לחברים המקומיים שלו מספר 1-800 חינמי
אליו הם יכולים להתקשר לפי דרישה לכל עזרה.
ואנשים קראו לנו מהרבה סיבות.
הם קראו לנו כי החיות שלהם חלו,
ה DVD שלהם התקלקל, הם שכחו איך להשתמש בטלפון הנייד,
או אולי הם יצאו מבית החולים
והם רצו מישהו שם.
וסירקל גם מציע מגוון אירועים חברתיים:
רקמה, חיצים, סיורים במוזיאונים, טיסות בכדור פורח -- מה שתרצו.
אבל הנה הדבר המעניין, השינוי העמוק באמת:
במשך הזמן, החברויות שנוצרו
החליפו את הצורך בעזרה פרקטית.
למשל בלינדה.
בלינדה היא חברה בסירקל, והיא הלכה לבית החולים להחלפת מפרק ירך,
אז היא התקשרה לסירקל המקומי כדי להגיד שהם לא יראו אותה בקרוב.
ודיימון, שמנהל את הסניף, התקשר אליה ושאל, "איך אפשר לעזור?"
ובלינדה אמרה, "או לא, אני בסדר --
ג'וסלין עושה את הקניות, טוני מגנן,
מליסה וג'ו יבואו ויבשלו וישוחחו איתי."
אז חמישה חברי סירקל התארגנו בעצמם
לטפל בבלינדה.
ובלינדה בת 80, למרות שהיא אומרת שהיא מרגישה בת 25 מבפנים,
אבל היא גם אומרת
שהיא הרגישה תקועה ודי מדוכאת כשהיא הצטרפה לסירקל.
אבל הפעולה הפשוטה של לעודד אותה להגיע לאירוע הראשון
הובילה להיווצרות של חברויות טבעיות,
חברויות שמחליפות את הצורך בשירותים יקרים.
היחסים הם שיוצרים את השינוי.
אז אני חושבת ששלושה גורמים התאגדו
כדי לאפשר לנו לשים יחסים במרכז
של פתרון בעיות חברתיות.
ראשית, הטבע של הבעיה
שהשתנה ודורש פתרונות שונים.
שנית, העלות, אנושית כמו גם כלכלית, של להמשיך בעסקים כרגיל.
ושלישית, טכנולוגיה.
דיברתי על שני הגורמים הראשונים.
זו טכנולוגיה שמאפשרת לגישות האלו לגדול
ופוטנציאלית לתמוך באלפי אנשים.
אז הטכנולוגיה בה השתשמשנו באמת פשוטה,
היא בנויה מדברים זמינים כמו מאגרי מידע, טלפונים ניידים.
לסירקל יש מערכת פשוטה,
שמאפשרת לקבוצות מקומיות קטנות לתמוך בעד אלף איש.
ואפשר להשוות את זה לארגון שכונתי
של שנות ה 70,
שלא יכול היה להתמודד עם מספרים כאלה,
והטכנולוגיה יכולה לספק גם איכות חיים ותוחלת חיים.
אז אלה יחסים שמתבססים על הטכנולוגיה
שיכולים להפוך את מודל בוורידג' על פיו.
המודלים של בוורידג' מתיחסים למוסדות עם משאבים מוגבלים,
שמנהלים גישה באופן אנונימי.
בעבודה שלי בקו הקדמי,
ראיתי שוב ושוב איך עד 80 אחוז מהמשאבים
מבוזבזים על הרחקה של אנשים.
אז מקצוענים צריכים לנהל
את המינהלות המורכבות הללו
שמונעות מאנשים גישה לשרות
או מנהלות את התור.
וסירקל, כמו שרותי יחס שאנחנו ואחרים פיתחנו,
הופכים את הלוגיקה הזו.
זה אומר שככל שיש יותר אנשים, יהיו יותר יחסים,
והפתרון יהיה חזק יותר.
אנ אני רוצה לספר לכם את הסיפור האחרון שלי,
שנוגע לאבטלה.
בבריטניה, כמו ברוב המקומות בעולם,
מדינות הרווחה שלנו תוכננו בעיקר
כדי להכניס אנשים לעבודה,
כדי לחנך אותם לזה,
ולשמור עליהם בריאים.
אבל גם פה, המערכות כושלות.
והתגובה היתה
לנסות ולהפוך את המערכות הישנות ליותר יעילות,
כדי להאיץ את זמן העיבוד, לחלק אנשים לקטגוריות קטנות יותר ויותר,
לנסות ולכוון אליהם שרותים ביתר יעילות -- במילים אחרות,
ההפך המוחלט מיחסים אנושיים.
אבל נחשו איך רוב האנשים מוצאים היום עבודה?
דרך אנשים אחרים.
מסתבר שבבריטניה היום, רוב העבודות החדשות לא מתפרסמות.
אז אלה חברים שמספרים לכם על עבודה,
אלה חברים שממליצים עליכם לעבודה,
וזו רשת חברתית עשירה ומגוונת שעוזרת לכם למצוא עבודה.
אולי כמה מכם פה הערב חושבים,
"אבל מצאתי את העבודה שלי דרך מודעה,"
אבל אם תחשבו אחורה, זה כנראה היה חבר שהראה לכם את המודעה
ועודד אתכם להגיש מועמדות.
אבל שלא במפתיע,
האנשים שהכי צריכים את הרשת הענפה הזו
הם אלה שהכי מנותקים ממנה.
אז מתוך ההכרה הזו,
וההכרה בעלויות ובכשלונות של המערכות הקיימות,
תכננו משהו חדש המבוסס על יחסים.
תכננו שירות שמעודד אנשים להיפגש,
אנשים עובדים ולא עובדים,
כדי לעבוד יחד בדרכים מובנות
ולנסות הזדמנויות חדשות.
וקשה מאוד להשוות את התוצאות של המערכות החדשות
עם המודלים הישנים,
אבל נראה שעם 1,000 החברים החדשים שלנו,
הצלחנו פי שלושה מהמערכות הקיימות,
בעלות נמוכה בהרבה.
וגם פה, השתמשנו בטכנולוגיה,
אבל לא כדי לרשת אנשים כפי שעושות פלטפורמות חברתיות.
השתמשנו בה כדי לחבר אנשים פנים אל פנים ולחבר אותם לאחרים,
לבנות יחסים אמיתיים ולתמוך באנשים במציאת עבודה.
בסוף חייו, ב 1948,
בוורידג' כתב דוח שלישי.
ובו הוא אמר שעשה טעות נוראית.
הוא השאיר אנשים ואת הקהילות שלהם בחוץ.
וההחסרה הזו, הוא אמר, גרמה לתפיסה של אנשים
בתוך קטגוריות של ביורוקרטיות ומוסדות,
גם על ידי האנשים עצמם.
ויחסים אנושיים כבר החלו להיפגע.
אבל למרבה הצער, הדוח השלישי הזה נקרא הרבה פחות
מהעבודות הקודמות של בוורידג'.
אבל היום, אנחנו צריכים לחבר אנשים ואת הקהילות שלהם
חזרה ללב של הדרך בה אנחנו מעצבים מערכות חדשות ושרותים חדשים,
בגישה שאני קורא לה "רווחה בעזרת יחסים."
אנחנו צריכים להשאיר מאחור את המודלים
הלא מתאימים, המיושנים,
ואנחנו צריכים לאמץ במקומם את התגובות האנושיות הקולקטיביות המשותפות
שיכולות לתמוך במשפחה כמו זו של אלה,
שיכולות לטפל בבדידות,
שיכולות לסייע לאנשים לעבודה וברכישת יכולות
בשוק עבודה מודרני,
שיכולות גם להתמודד עם אתגרים של חינוך, של מערכות בריאות,
ועוד בעיות רבות המעיקות על החברות שלנו.
הכל נוגע ליחסים.
יחסים הם המשאב הקריטי שיש לנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)