В северо-западната част на САЩ,
съвсем близо до границата с Канада,
се намира малък град наречен Либи, Монтана.
Сред иглолистни гори и езера,
дивна природа
и дървета исполини, подпрели небесният свод.
Тъкмо там се намира малкото градче Либи,
което посетих и което ми се стори някак самотно,
някак изолирано.
В градчето Либи, Монтана живее една необикновена жена -
Гейла Бенефилд.
Тя никога не се почувствала напълно приета,
въпреки че прекарала там по-голямата част от живота си,
може би заради руското си потекло.
Тя ми разказа, че когато била в училище
била единственото момиче, което избрало
да посещава часовете по техническо чертане.
След години работата ѝ била да обикаля от къща на къща
и да записва показанията на водомерите и електромерите.
Понеже посещавала домовете през работно време
нещо необичайно привлякло вниманието ѝ -
през работно време срещала много мъже,
които били по домовете си, мъже на 40-50 години,
които дишали кислород от бутилка, през специална маска.
Това ѝ се сторило много необичайно.
След няколко години починал баща ѝ на 59 годишна възраст,
само пет дни преди да се пенсионира.
Той бил миньор.
И тя мислила, че той бил изхабен от тежката си работа.
Но след още няколко години починала майка ѝ,
което било още по-необичайно,
защото майка ѝ била от род
с множество дълголетници.
Например чичото на Гейла е все още жив
и се учи да танцува валс.
Не било много логично майката на Гейла
да почине толкова млада.
Било нещо необичайно и не ѝ давало мира.
Мислейки за тези неща тя си припомнила и други случки.
Тя си спомнила например,
че когато майка ѝ си счупила крака и постъпила в болница
и направили доста рентгенови снимки,
две от които били на крака, което било логично,
но имало и шест снимки на гръдният ѝ кош.
Тя не преставала да мисли за всеки детайл
от своя живот и живота на родителите ѝ,
опитвайки се да намери смисъл и връзка.
Мислила и за родния си град
в който имало мина за вермикулит,
който се използвал за торене -
за да растат по-бързо растенията.
Вермикулитът се използвал и за изолация
като много от него се разстилал на таваните на къщите
за да задържа топлината през дългата и мразовита зима в щата Монтана.
Вермикулит имало по детските площадки,
на футболното игрище
и дори на ледената пързалка.
Това което не знаела, докато не се разровила,
било че вермикулитът е много отровен вид азбест.
Когато разбрала това
тя започнала да разказва на всички -
какво се случило, какво довело до смъртта на родителите ѝ,
и защо толкова хора имат нужда от кислородни маски
докато са в къщи следобед.
Случило се нещо поразително.
Тя смятала, че щом всички знаят нещо ще се промени,
но всъщност никой не искал да знае.
Хората я смятали за толкова досадна,
защото разказвала тази история непрестанно -
на съседи, познати и дори на хора от улицата,
че няколко души се наговорили
и направили лепенка
която гордо залепили на колите си, която гласяла:
"Аз съм от Либи, Монтана.
И не страдам от азбестозия." (болест на белия дроб предизвикана от власинките на азбеста)
Но Гейла не се спряла. Тя продължила с проучванията си.
Развитието на Интернет било много полезно.
Тя говорила с всеки готов да я изслуша.
Говорила и говорила, докато не извадила късмет
когато един научен работник дошъл в града
за да изследва историята на мините.
След като му разказала за разкритията си, той, разбира се,
както всички останали, не ѝ повярвал.
Но се върнал в Сиатъл и направил собствено разследване
и разбрал, че тя е права.
Така тя намерила своя пръв съюзник.
Но все пак, хората не искали да знаят.
Те казвали: "Ако беше толкова опасно
все някой щеше да ни каже."
"Ако заради това умират хора,
лекарите щяха да ни кажат."
Някои от хората свикнали на тежък труд казали:
"Не искам да съм жертва.
Не мога да бъда,
а и всяка индустрия има своите инциденти."
Но Гейла продължила и най-накрая
правителството изпратило екип,
който да прегледа жителите на града -
около 15,000 души. Прегледите показали,
че смъртността в града
била 80 пъти по-висока от тази за страната.
Това се случило през 2002 година и дори тогава
никой не казал: "Гейла,
погледни детската площадка, където играят внуците ти.
Там е пълно с вермикулит."
Това не било неразбиране.
Това било съзнателно невежество.
"Съзнателно невежество" е юридическо понятие което означава,
че ако има информация, която можеш да знаеш и се предполага да знаеш,
но някак си не е достигнала до теб
ти си "съзнателно невеж" в очите на закона.
Избрал си да не знаеш.
Има много съзнателно невежество около нас.
Можете да го видите в банките,
където хиляди служители дават ипотеки на хора,
които очевидно не могат да си ги позволят.
Можете да го видите в банките,
където лихвите се манипулират
и всички знаят какво се случва,
но всички усърдно не обръщат внимание.
Съзнателно невежество има и в редиците на църквата
където от десетилетия се игнорират случаите на малтретиране на деца.
Съзнателно невежество имаше
и в подготовката на войната в Ирак.
Съзнателното невежество съществува в голям мащаб, както в тези случаи,
но съществува и в ежедневието
в семейството, в квартала,
и в организациите и институциите.
В редица организации са правени изследвания
като се задават въпроси подобни на:
"Имате ли проблеми във вашата работа,
които хората се притесняват да посочат?"
И когато учените правят такива изследвания
на фирмите в САЩ
откриват, че 85% процента от хората казват "Да."
85% от хората знаят за проблем
който не искат да обсъждат.
Когато повторих тези изследвания в Европа,
задавайки същите въпроси,
стигнах до същия процент.
85%! Това е доста мълчание.
Много съзнателно невежество.
Това, което е много интересно е, че работейки с компании от Швейцария,
те ми казват: "Това е швейцарски проблем."
Когато ида в Германия те ми казват: "Да, да, това е немската болест."
Когато работя с компании от Англия чувам:
"А, да, англичаните имат този проблем."
Истината е, че това е човешки проблем.
Всички ние, при определени обстоятелства, показваме съзнателно невежество.
Изследванията показват, че някои хора са "невежи"
от страх. Страхуват се от последствията.
А други хора са съзнателно невежи защото мислят,
че няма смисъл да се говори.
Никога нищо няма да се промени.
И какво ако протестираме, например срещу войната в Ирак
и нищо не се променя, защо да протестираме тогава?
По-добре да не обръщаме внимание на всичко това.
Има и друга гледна точка, която чувам през цялото време:
"Ами, нали разбираш,
хората които надигат глас, те са дисиденти.
А всички ние знаем какво се случва с тях."
Съществува цяла митология около дисидентите
която твърди, че те са малко луди.
Това, което аз съм видяла обикаляйки света
и говорейки с дисиденти е, че всъщност
те са много лоялни и често много консервативни хора.
Те са отдадени на организациите и институциите в които работят
и причината да надигат глас,
причината да настояват и говорят,
е че ги е грижа за организацията им
и искат тя да бъде добре и да се развива.
Друго нещо, което хората казват
за дисидентите е: "Ами, няма смисъл,
знаем какво се случва с тях.
Те биват смазани.
Никой не иска да мине през това преживяване."
Но когато говоря с дисиденти
това, което чувам е гордост.
Например Джо Дарби.
Всички си спомняме за снимките от затвора Абу Гариб,
които шокираха света и показаха
каква война се води в Ирак.
Чудя се дали някой си спомня за Джо Дарби,
смиреният и изпълнителен войник,
който открива тези снимки и ги предава.
Той казва: "Не съм предател,
но някои неща минават всички допустими граници.
Казват, че невежеството е блаженство,
но аз не бих могъл да живея ако не направя нещо."
Говорила съм със Стив Болсин, английски лекар,
който в продължение на пет години се опитва да привлече внимание
към изключително опасен хирург който убива бебета.
Попитах го защо го е направил и той каза:
"Всъщност дъщеря ми ме накара.
Дойде при мен една нощ и просто каза:
'Тате, не можеш да оставиш тези деца да умрат.'"
Или пък Синтия Томас,
лоялна армейска дъщеря и съпруга,
която, виждайки свои приятели и познати
да се завръщат от войната, била толкова шокирана
както от тяхното психическо състояние
така и от отказа на армията да признае съществуването
на посттравматичното стресово разстройство,
че отворила кафене в центъра на армейско градче,
където оказвала на завърналите се легална, психологична и медицинска помощ.
И знаете ли какво ми каза? "Знаеш ли, Маргарет,
Винаги съм казвала, че не знам каква искам да стана
когато порасна.
Но открих себе си в тази кауза
и никога вече няма да съм същата."
Ние се радваме на толкова много свободи днес,
трудно извоювани свободи:
свободата да пишем и издаваме без цензура;
свобода, която не съществуваше при предишното ми идване в Унгария;
свободата да гласуваме, за която жените
са се борили много;
свободата на хората с различен етнос, култура,
и сексуална ориентация да водят живота, който искат.
Но свободата не съществува, ако не бъде използвана.
Това, което дисидентите правят,
и което хората като Гейла Бенефилд правят,
е да използват свободата, която имат.
И те са съвсем наясно
че, разбира се, ще има спорове,
ще има много скандали,
със съседи, с колеги и с приятели,
но те са готови да се научат да спорят.
Готови са да застанат пред черногледите си съграждани,
и да изложат аргументите си по-добре и по-ясно.
Готови са да работят заедно с опонентите си
за да станат по-добри в своето начинание.
Тези хора имат голяма решителност,
безкрайно търпение и твърда непоколебимост
да не са слепи, да не премълчат.
Когато отидох в Либи, Монтана,
посетих клиниката по азбестозия (болест на белия дроб предизвикана от власинките на азбеста)
която съществува заради Гейла Бенефилд,
където първоначално някои хора,
които искат помощ и имат нужда от преглед,
влизали през задната врата
тъй като не искали да признаят,
че Гейла е била права.
Докато вечеряхме, наблюдавах
големи камиони които идваха и си отиваха,
отнасяйки заразената почва от градините
и носейки нова, незаразена, която да я замести.
Взех с мен 12 годишната ми дъщеря
защото много исках да се срещне с Гейла.
Дъщеря ми ме попита: "Защо? Какво толкова?"
А аз ѝ отговорих: "Тя не е кино звезда,
не е знаменитост, нито е експерт
и самата Гейла би потвърдила първа,
че не е светец.
Най-характерното нещо за Гейла е,
че тя е обикновена.
Тя е като теб и мен.
Тя разполага със свобода и е готова да я използва."
Благодаря ви много.
(Ръкопляскания)