Fotografija je moja strast
otkad sam bio dovoljno star da uzmem fotoaparat u ruke,
ali danas želim s vama podijeliti
svojih 15 najdragocjenijih fotografija,
od kojih ja nisam slikao niti jednu.
Nije bilo umjetničkih direktora, stilista,
prilike za ponovno slikanje, nikakve rasvjete.
U biti, većinu su slikali nasumično odabrani turisti.
Moja priča počinje
kad sam bio u New Yorku kako bih održao jedan govor,
a žena me slikala kako držim svoju kćer
na njen prvi rođendan. Na križanju smo 57. i 5. ulice.
Točno godinu dana kasnije opet smo bili u New Yorku
pa smo odlučili slikati se na isti način.
Možete pretpostaviti u kojem smjeru ovo ide.
Kako se bližio treći rođendan moje kćeri,
moja je žena rekla: "Hej, zašto ne bi Sabinu opet odveo u New York
na jedan izlet oca i kćeri i nastavio ritual?"
Tad smo počeli tražiti turiste u prolazu da nas slikaju.
Znate, neobično je kako je univerzalna gesta
davanja svog fotoaparata strancu.
Nitko nikad nije odbio i, srećom, nitko nije pobjegao s našim fotoaparatom.
Tad nismo imali pojma koliko će taj izlet promijeniti naše živote.
Postalo nam je sveto.
Ovo je slikano samo nekoliko tjedana nakon 11. rujna
i pokušavao sam objasniti što se dogodilo tog dana
na način na koji bi petogodišnjakinja to mogla razumjeti.
Ove fotografije mnogo su više od simbola
za jedan jedini trenutak ili čak određeni izlet.
One su i način da se zaustavi vrijeme
na jedan tjedan u listopadu
i razmisli o našim danima
i načinu na koji se mijenjamo iz godine u godinu,
ne samo fizički, već i na svaki drugi način.
Jer, iako slikamo jednake fotografije,
naše se perspektive mijenjaju,
ona doživljava nove prekretnice,
a ja mogu vidjeti život kroz njene oči,
kako dolazi u dodir sa svime te njeno poimanje istog.
Ovo vrlo usredotočeno vrijeme koje provedemo zajedno
nešto je što cijenimo i iščekujemo cijele godine.
Nedavno smo na jednom izletu hodali,
a ona je stala kao ukopana
i pokazala na crvenu ceradu trgovine s lutkama
koju je voljela kao dijete
na našim ranijim izletima.
Opisala mi je kako se osjećala
kao petogodišnjakinja stojeći na istom mjestu.
Rekla je da se sjeća kako joj je srce lupalo
kad je prvi put ugledala tu trgovinu
devet godina ranije.
A sad u New Yorku razgledava
sveučilišta,
zato što se želi školovati u New Yorku.
I tad mi je sinulo: Jedna od najvažnijih stvari
koje svi stvaramo jesu uspomene.
Želim podijeliti ideju preuzimanja aktivne uloge
svjesnim stvaranjem uspomena.
Ne znam za vas, ali osim na ovih 15 slika,
ja nisam na mnogo obiteljskih fotografija.
Ja sam uvijek taj koji slika.
Danas želim potaknuti sve
da uđu u kadar.
Nemojte oklijevati prići nekome i pitati:
"Hoćete li nas slikati?"
Hvala. (Pljesak)