לפני שנתיים, לאחר ששרתתי במשך ארבע שנים
בחיל הנחתים האמרקאי
והוצבתי בעירק ובאפגניסטן,
מצאתי את עצמי בפורט-או-פרינס
מוביל צוות של יוצאי צבא ואנשי רפואה
בתוך אחד מהאיזורים שנפגעו בצורה הכי קשה בעיר,
שלושה ימים אחרי רעידת האדמה.
הלכנו למקומות שאליהם אף אחד אחר לא הלך,
שאף אחד לא יכול היה ללכת,
ולאחר שלושה שבועות, הבנו משהו --
יוצאי צבא מהווים צוות מאוד מאוד טוב לתגובה לאסון.
וכשחזרנו הביתה, שותפי ואני,
חשבנו על זה, ואמרנו,
"קיימות שתי בעיות, הראשונה היא שהתגובה לאסון לקויה,
היא איטית, לא מספקת, לא משתמשים בטכנולוגיה הטובה ביותר.
לא משתמשים באנשים הטובים ביותר."
הבעיה השניה שנעשינו מודעים אליה
היתה שהחזרה לאזרחות של יוצאי צבא לקויה.
וזה בכותרות, על זה העמודים הראשונים בעיתונים כותבים.
יוצאי הצבא שבאים הביתה עכשיו,
מעירק ואפגניסטן,
ונאבקים על מנת לחזור לחיים האזרחיים.
ישבנו והסתכלנו על שתי הבעיות האלה
ולבסוף הבנו,
שאלו לא בעיות, אלו בעצם פתרונות.
ולמה אני מתכוון?
אנחנו יכולים להשתמש בצוותי תגובה לאסונות
כשירות שיוצאי צבא שחוזרים הביתה יכולים לבצע.
סקרים אחרונים מראים ש 92 אחוזים מיוצאי הצבא
רוצים להמשיך לשרת כשהם פושטים את המדים.
ואנחנו יכולים להשתמש ביוצאי הצבא כדי לשפר את התגובה שלנו לאסון.
ועכשיו, לפחות על פניו, זה הגיוני,
הארגון שלנו "רוביקון" נוסד ב 2010,
הגבנו לצונאמי בצילה,
להצפות בפקיסטאן,
שלחנו צוותי אימון לגבון בין תאילנד ובורמה.
נסענו לדרום סודן,
זמן קצר לאחר שהכריזה עצמאות,
כדי ללמד רופאים ולתמוך בניתוחים.
אבל מוקדם יותר השנה , אחד מהמייסדים המקוריים שלנו,
גרם לנו לשנות את המוקד של הארגון.
זה קליי האנט,
קליי היה נחת כמוני, שירתנו יחד בעירק ובאפגניסטן.
שירתנו באותו צוות צלפים בעמק אלמאד ב 2008.
קליי היה איתנו בפורט-או-פרינס,
הוא היה איתנו גם בצילה.
בתחילת שנה זו, במארס, קליי התאבד.
זו היתה טרגדיה.
זה גם לטלטלה בארגון, והכריח אותנו
למקד מחדש את מה שאנחנו עושים.
אתם יודעים, קליי לא התאבד בגלל מה שקרה בעירק או אפגניסטן.
קליי התאבד בגלל מה שהוא איבד כשהוא חזר הביתה.
הוא איבד את התכלית שלו, הוא איבד את הקהילה שלו.
ואולי, וזה הכי טראגי, הוא איבד את ההערכה העצמית שלו.
וכך, לאחר שביצענו הערכה מחדש, ולאחר שהאבק שקע אחרי הטרגדיה הזו--
הבנו, שמתוך שתי הבעיות שהצגתי,
בסבב הראשון של הארגון שלנו,
הינו צוות תגובה לאסון שנעזר בשירותיהם של יוצאי צבא.
והצלחנו רבות
ובאמת חשבנו שאנחנו משנים
את השיטה לתגובה לאסונות.
אבל אחרי קליי הסטנו את המיקוד
ולפתע, נענו קדימה, וראינו את עצמנו
כארגון של יוצאי צבא
שמהווים צות תגובה לאסון.
יכול להיות שזה לא נראה כשינוי גדול של מיקוד להרבה אנשים בקהל,
אני אסביר למה זה כן.
בגלל שאנחנו חושבים שאנחנו יכולים לתת את התכלית הזו,
את הקהילה הזו, את החשיבות העצמית, חזרה ליוצאי הצבא.
והטורנדו בטוסקלוסה וג'ופלין, ולאחר מכן הוריקן איירין
נתנו לנו הזדמנות לבחון את זה.
עכשיו, אני רוצה שתדמיינו לשניה ילד בן 18
שסיים בית ספר תיכון בקנזס סיטי, מיזורי,
הוא התגייס לצבא, הצבא נתן לו רובה,
ושלח אותו לעירק.
בכל יום הוא חי מחובר למשימה.
והמשימה הזו היא להגן על החופש של המשפחה שהוא השאיר בבית,
היא לשמור את האנשים שסביבו חיים,
היא להרגיע את הכפר שהוא נמצא בו.
ויש לו מטרה. ואז הוא חוזר הביתה, לקנזס סיטי במיזורי,
אולי הוא הולך לקולג', אולי הוא מוצא עבודה,
אבל אין לו את אותה תחושת השליחות.
אתה נותן לו מסור שרשרת ושולח אותו לג'ופלין, מיסורי, אחרי טורנדו,
והוא מקבל מחדש תחושת שליחות.
נחזור לאותו ילד בן 18 שסיים תיכון בקנזס סיטי, מיזורי,
התגייס לצבא, הצבא נתן לו רובה,
ושלח אותו לעירק --
בכל יום הוא רואה את אותם אנשים סביבו,
הוא נשאר מחובר, הוא יודע שהאנשים האלו שומרים לו על הגב.
הם ישנו על אותה דיונה, הם חיו ביחד,
הם אכלו ביחד, הם דיממו יחד.
הוא חוזר הביתה לקנזס סיטי, מיזורי.
הוא משתחרר מהצבא ותולה את המדים.
הקהילה שלו אבדה.
אבל אם תשלח 25 מיוצאי הצבא האלו לג'ופלין, מיזורי,
הם מקבלים בחזרה את תחושת הקהילה.
ושוב, אותו ילד בן 18 שסיים תיכון בקנזס סיטי, מיזורי,
התגייס לצבא, הצבא נתן לו רובה
ושלח אותו לעירק --
הם נתנו לו מדליה,
הוא חוזר הביתה ומכובד במצעד --
הוא פושט את מדיו, הוא כבר לא סמל ג'ון בקהילה שלו,
הוא דייב מקנזס סיטי.
אין לו את אותה הערכה עצמית.
אבל אם נשלח אותו לג'ופלין אחרי טורנדו
ומישהו בא אליו, שוב,
ולוחץ את ידו, ומודה לו על השירות שלו.
עכשיו, ההערכה העצמית חוזרת --
אז מה? מה זה אומר?
אני חושב שזה חשוב מאוד.
בגלל שכעת יש חלל במנהיגות במדינה הזו.
ומישהו צריך למלא אותו, כי יש לנו שחיתות
והונאות בצמרת התעשיה והפוליטיקה
ובמוסדות להשכלה גבוהה.
ולכן אנחנו צריכים לצעוד קדימה ולמלא את תפקיד המנהיגים במדינה הזו,
ולהניע את המדינה קדימה,
בכיוון שבו היא אמורה לנוע.
ולדור הזה של יוצאי הצבא יש את ההזדמנות
לעשות את זה, אם ניתן להם הזדמנות.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)