Under vintern 1995
riktade forskare Hubbleteleskopet mot ett område på himlen nära Karlavagnen,
en mörk punkt,
opåverkad av ljusföroreningar från omgivande stjärnor.
Området var till synes tomt, och hela företaget var en chansning.
Vad, om något, skulle dyka upp?
Under tio dagar hade teleskopet närmare 150 timmars exponeringstid
på området.
Det som kom tillbaka var inget mindre än spektakulärt:
en bild med fler än 1 500 enskilda galaxer
glimrande i en liten skärva av universum.
Låt oss ta ett steg tillbaka för att förstå skalan i denna bild.
Om du tar en kulspetspenna,
håller upp den på armlängds avstånd mot natthimlen
och fokuserar på pennspetsen,
är det vad Hubbleteleskopet fångade på sin första Deep Field-bild.
Med andra ord,
de där 3 000 galaxerna sågs i en liten fläck av universum,
ungefär en halv miljondel av natthimlen.
För att sätta det i perspektiv
så är en genomsnittlig människa ungefär 1,7 meter lång.
Med jordens diameter på 12 700 kilometer
så är det nästan 7,5 miljoner människor på rad från huvud till tå.
Apollo 8-astronauterna flög 380 000 kilometer till månen.
Vår relativt lilla sol har en diameter på ungefär 1,4 miljoner kilometer,
eller 110 gånger jordens diameter.
Ett steg till,
Vintergatan innehåller mellan 100 och 400 miljarder stjärnor,
inklusive vår sol.
Och varje lysande galaxprick fångad i Deep Field-bilden
innehåller miljarder stjärnor, minst.
Nästan ett decennium efter att Deep Field-bilden togs,
justerade forskarna Hubbleteleskopets optik
och gjorde en till lång exponering under ungefär fyra månader.
Denna gång såg de 10 000 galaxer.
Hälften av dessa galaxer har sedan analyserats mer
i det som kallas eXtreme Deep Field-bilden,
eller XDF.
Genom att kombinera tio år av bilder,
visar XDF galaxer så avlägsna
att deras ljusstyrka bara är en tiondels miljarddel
av vad det mänskliga ögat kan uppfatta.
Så, vad kan Deep Field-bilderna lära oss om universum?
I en studie av universum är tid och rum oupplösligt sammankopplade.
Det är på grund av ljusets ändliga hastighet.
Så Deep Field-bilderna är som tidsmaskiner till ett uråldrigt universum.
De når så långt bort i rum och tid
att vi kan observera galaxer som fanns för mer än 13 miljarder år sedan.
Det innebär att vi tittar på universum som det var
mindre än en miljard år efter Big Bang,
vilket ger forskarna möjlighet att studera galaxerna i deras barndom.
Deep Field-bilderna har också visat att universum är homogent.
Det innebär att bilder på olika punkter av himlen ser likartade ut.
Det är otroligt när man tänker på hur enormt universum är.
Varför skulle vi förvänta oss att det är lika över så stora avstånd?
På den galaktiska skalan, för att inte tala om den universella,
är vi mindre än vi kan förstå,
men vi har förmågan att undra,
att fråga,
att utforska,
att undersöka
och att fantisera.
Så nästa gång du tittar upp mot natthimlen,
ägna en tanke åt ofantligheten i det som är bortom din syn,
ute i den mörka rymden mellan stjärnorna.