Jag är en iransk-amerikansk muslimsk kvinna,
precis som alla ni andra.
Jag är också en social rättvisekomiker,
något jag hävdar är ett riktigt jobb.
För att förklara det ska jag berätta hur jag hamnade här.
Jag har uppträtt över hela landet.
Och tro mig, Amerika är majestätiskt, eller hur?
Det finns enastående natur,
våffelrestauranger
och diabetes så långt ögat kan nå.
Det är verkligen nåt speciellt.
Den amerikanska befolkningen kan delas in
i tre huvudkategorier:
Det finns mest underbara människor,
hatare
och Florida.
(Skratt)
Bortsett från Florida så är hatarna den mest oroväckande kategorin.
De är en minoritet,
men de överkompenserar genom att vara högljudda.
De har ett demografiskt Napoleonkomplex,
och ja, en del av männen bär klackar.
Som social rättvisekomiker
är det mitt mål att omvända hatarna,
för de hatar en massa grejer som leder till negativa saker,
som rasism, våld och Ted Nugent.
Det är ingen uttömmande lista;
jag missar förmodligen 3-7 saker.
Men poängen är
att vi måste räkna med hatarna.
Men det finns variationer inom gruppen
och det är inte effektivt att ge sig på allihopa, eller hur?
Så det jag har gjort är att skapa en högst vetenskaplig taxonomi för hatare.
Man kan säga att jag tog alla hatare,
la dem i en petriskål, som en vetenskapsman,
och det här är vad jag såg.
(Skratt)
Först av allt har vi trollen.
Det är de vanliga digitala hatarna.
Folk som säger upp sig från jobbet
så att de kan kommentera Youtube-videos hela dagarna.
Det finns också drive-by-hatare.
Det är folk som står vid ett rödljus,
väntar på att det ska bli grönt,
och när det blir grönt skriker de "Åk hem till ditt eget land!"
Förr i tiden skulle de ha gått ut ur sina bilar
och hatat dig ansikte mot ansikte.
Men det finns inga såna längre -
vilket är ett annat tecken på Amerikas förfall.
(Skratt)
Nästa kategori
är de trångsynta- vars-koppling-till-en-grupp-
ger-dem-täckmantel-för-hatet-hatarna.
Dessa typer gillar att hata via en till synes trevlig organisation,
som en kyrka eller välgörenhet,
och de pratar ofta på ett gammaldags sätt.
Men gruppen som intresserar mig mest är de obeslutsamma hatarna.
De obeslutsamma hatarna är syskon med de obeslutsamma röstarna -
de kan inte bestämma sig!
De är som ideologiska slampor
som går från att hata till att inte hata.
Och de gör det på grund av brist på information.
Det är den gruppen jag vill komma åt med social rättvisekomedi.
Varför komedi?
För att på en skala från komedi till broschyr,
föredrar genomsnittsamerikanen komedi, vilket man kan se här i grafen.
(Skratt)
Komedi är väldigt populärt.
Och förresten, det här är en matematiskt korrekt graf,
framställd av fejkade siffror.
(Skratt)
Men frågan är:
Varför funkar social rättvisekomedi?
Först av allt får det en att skratta.
Och när man skrattar går man in i ett läge av öppenhet.
Och i den stunden av öppenhet,
kan en bra social rättvisekomiker peta in en himla massa information,
och om hen är riktigt skicklig,
även en ändtarmsundersökning.
(Skratt)
Här är några grundregler för social rättvisekomedi:
Först och främst, den är inte partipolitisk.
Det är inte politisk komedi, det handlar om rättvisa,
och ingen är emot rättvisa.
För det andra är den inbjudande och varm,
den känns som att du sitter inuti en burrito.
För det tredje är den rolig men lömsk,
som att du skulle kunna höra en intressant avhandling
om ekonomisk ojämlikhet,
som är inkapslad i ett väldigt sofistikerat bajsskämt.
(Skratt)
Så här ser jag att social rättvisekomedi funkar.
För några år sedan samlade jag ett gäng muslimsk-amerikanska komiker,
på ett ickevåldsamt sätt,
(Skratt)
och vi reste runt landet
till ställen som Alabama, Arizona, Tennessee, Georgia -
ställen där de älskar mussarna -
och gjorde standup-föreställningar.
Vi kallade turnén "Muslimerna kommer!"
(Skratt)
Vi gjorde den till en film,
och efter att filmen kom ut,
spenderade en känd hatgrupp 300 000 dollar
på en anti-muslimsk affischkampanj
hos MTA - det är New Yorks tunnelbanesystem.
Affischerna var riktigt stötande,
för att inte nämna uselt designade -
ska man vara trångsynt
så kan man väl åtminstone välja ett bättre typsnitt?
(Skratt)
Men vi tänkte att varför inte göra en egen affischkampanj
som säger snälla saker om muslimer,
och gör reklam för filmen.
Så jag och min komikerkollega Dean Obeidallah
startade bekämpa-trångsynthet- med-förtjusande-affischer-kampanjen.
Vi samlade ihop pengarna, jobbade med MTA i 5 månader,
fick affischerna godkända,
och två dagar efter att de skulle ha satts upp,
beslutade MTA att bannlysa affischerna,
på grund av politiskt innehåll.
Låt oss titta på några av affischerna.
Här är en.
Fakta om muslimer:
Muslimer uppfann konceptet sjukhus.
OK.
Fakta: Vuxna muslimer kan göra fler armhävningar än bebis-muslimer.
(Skratt)
Fakta: Muslimerna uppfann Justin Timberlake.
(Skratt)
Låt oss titta på en annan.
Den nakna sanningen om muslimer:
De har grymma frittata-recept.
Uppenbarligen ses frittatas som politiskt av MTA.
Antingen det, eller så ses blotta nämnandet av muslimer på ett positivt sätt
som något politiskt, men det är det inte.
Det handlar om rättvisa.
Så vi ändrade
vår bekämpa-trångsynthet- med-förtjusande-affischer-kampanj
till en bekämpa-trångsynthet- med-en-förtjusande-stämning-kampanj.
(Skratt)
Det jag säger är att ett par oborstade komiker
tog sig an ett stort New York-företag,
och komikerna vann.
(Applåder och jubel)
Tack.
Att vinna var en märklig känsla.
Jag var typ, "Är det så här blondiner känner sig hela tiden?"
"För det är helt otroligt!"
(Skratt)
Här är ett annat exempel.
Var jag än går frågar folk: "Varför fördömer inte muslimer terrorism?"
Det gör vi. Men okej, jag nappar.
Så jag startade thedailydenouncer.com.
Det är en webbsida som fördömer terrorism alla dagar i veckan,
förutom på helgerna.
Låt oss titta på ett exempel.
De är oftast bara en ruta,
"Jag fördömer terrorism!
Jag fördömer också folk som inte fyller på skrivaren!"
Poängen med webbsidan är att den fördömer terrorism
samtidigt som den visar att det är löjligt
att vi hela tiden måste fördöma terrorism.
Men om trångsynthet inte är din grej,
så kan social rättvisekomedi användas för alla möjliga grejer.
Till exempel så åkte jag och min kollega Lee Camp till Caymanöarna
för att undersöka offshore banking.
USA förlorar något i stil med 300 miljarder dollar per år
i dessa skatteparadis.
Inte för att skryta,
men i slutet av varje månad
har jag typ 5-15 dollar i disponibel inkomst.
Så vi gick in till dessa banker på Caymanöarna
och frågade om vi kunde öppna ett konto
med 8 dollar och 27 cent.
(Skratt)
Bankchefen lät oss hållas i 30-45 sekunder innan hen kallade på väktarna.
Väktarna kom ut, svingade sina vapen,
varpå vi tjöt av rädsla och sprang iväg,
för - och det här är den sista regeln i social rättvisekomedi -
ibland får den en att vilja skita på sig.
Det mesta av mitt arbete är tänkt att vara roligt.
Det är tänkt att skapa en koppling och väcka skratt.
Men ja, ibland blir jag utkörd av väktare.
Ibland får jag elaka tweets och hatbrev.
Ibland får jag telefonmeddelanden som säger att om jag fortsätter skämta,
så ska de döda mig och döda min familj.
Och såna dödshot är definitivt inte roliga.
Men trots enstaka faror,
tror jag ändå att social rättvisekomedi är ett av våra bästa vapen.
Jag menar, vi har testat många angreppssätt för social rättvisa,
som krig och tävlingar i isdans.
Men fortfarande är det rätt mycket som är ganska hemskt.
Så jag tror det är dags att vi försöker dra ett riktigt bra bajsskämt.
Tack.
(Applåder)