אני אישה מוסלמית אירנית-אמריקנית,
כמו כולכם. (צחוק)
ואני גם קומיקאית למען צדק חברתי,
משהו שאני מתעקשת להגדיר כעבודה אמיתית.
כדי להסביר מה זה, אספר לכם איך הגעתי הנה.
הופעתי בכל הארץ,
ומה אומר לכם, אמריקה נפלאה, נכון?
יש לה טבע עוצר-נשימה,
מסעדות ואפלים
וסוכרת ככל שהעין מסוגלת לראות.
היא באמת משהו.
את האוכלוסיה האמריקנית אפשר לחלק
לשלוש קטגוריות עיקריות:
הרוב הם אנשים נפלאים,
יש שונאים
וישנה פלורידה.
(צחוק)
חוץ מפלורידה, הקטגוריה הכי בעייתית כאן היא השונאים.
הם מהווים מיעוט,
אבל הם מפצים על זה בקולניות יתר.
הם סובלים מתסביך נפוליאון של הדמוגרפיה,
ונכון, כמה מהגברים אכן נועלים נעלי עקב.
כקומיקאית למען צדק חברתי,
המטרה שלי היא לשנות את השונאים האלה,
כי הם שונאים המון דברים, וזה מביא לתוצאות שליליות,
כמו גזענות, אלימות ואמני רוק ימניים.
הרשימה אינה מלאה;
סביר שהחמצתי 3-7 סעיפים.
אבל הנקודה היא
שעלינו לטפל בשונאים.
אבל יש ביניהם כל מיני אנשים
ולא יעיל לרדוף אחרי כולם, נכון?
לכן יצרתי שיטת מיון מדעית ביותר של השונאים.
עקרונית, לקחתי את כל השונאים,
שמתי אותם בצלחת תרבית, כמו מדענית טובה,
וזה מה שגיליתי.
(צחוק)
קודם כל, יש לנו טרולים.
אלה שונאים דיגיטליים דומים לגמדי גינה.
אלה אנשים שמתפטרים מהעבודה
כדי שיוכלו להעלות כל היום סרטונים ל"יו-טיוב".
ישנם גם השונאים האחוזים בהגה:
אלה אנשים שעומדים ברמזור,
מחכים שהאור יתחלף לירוק
ואז הם צורחים: "תחזרי לארץ שלך!"
פעם הם היו טורחים לצאת מהמכונית
ולשנוא אתכם בפרצוף.
אבל היום הם הרבה פחות מוצלחים --
סימן נוסף להידרדרות של אמריקה.
(צחוק)
הקטגוריה הבאה
היא השונא מהסוג של,
"הגזען מכוון-המטרה ששיוכו הקבוצתי נותן לו גיבוי לשנוא".
החבר'ה האלה אוהבים לשנוא דרך ארגון נחמד למראית-עין,
כמו כנסיה או מלכ"ר,
ולעתים קרובות הם מדברים בסגנון מיושן.
אבל הקבוצה שהכי מעניינת אותי היא השונאים המתלבטים.
השונא המתלבט הוא כמו המצביע המתלבט --
הוא פשוט לא מסוגל להחליט!
הוא כמו זונה אידיאולוגית
שעוברת בין שנאה ללא-שנאה.
והוא עושה זאת כי אין לו מספיק מידע.
זאת הקבוצה שאני מתמקדת בה בקומדיות צדק חברתי.
מדוע קומדיה?
כי בין קומדיה לפיזור עלונים,
האמריקני הממוצע מעדיף קומדיה, כמו שאתם רואים בגרף הזה.
(צחוק)
הקומדיה פופולרית מאד.
ואגב, הגרף הזה מדויק מבחינה מתמטית,
והוא מבוסס על מספרים דמיוניים.
(צחוק)
השאלה היא:
מה סוד ההצלחה של קומדיית הצדק החברתי?
ראשית, היא מעוררת צחוק.
כשצוחקים, נכנסים למצב של פתיחות.
ובאותו רגע של פתיחות,
קומיקאי חברתי טוב יכול לדחוף המון מידע,
ואם הוא מיומן באמת,
גם בדיקה רקטאלית.
(צחוק)
הנה כמה כללים בסיסיים של קומדיה חברתית:
ראשית כל, היא לא מפלגתית.
זאת לא קומדיה פוליטית: היא עוסקת בצדק חברתי
ואיש לא מתנגד לצדק.
שנית, היא מזמינה וחמה,
ההרגשה היא כמו לשבת בתוך בורקס.
שלישית, היא משעשעת אבל גם ערמומית,
כמו לשמוע על מחקר מעניין
על אי-שוויון כלכלי,
בעטיפה של בדיחת קקי מתוחכמת ביותר.
(צחוק)
ככה אני רואה את סוד ההצלחה של הקומדיה החברתית.
לפני כמה שנים אספתי קבוצה של קומיקאים מוסלמים-אמריקניים --
לא באלימות --
(צחוק)
נסענו בכל הארץ
למקומות כמו אלבמה, אריזונה, טנסי, ג'ורג'יה --
מקומות שבהם אוהבים "מוסים" -- (צחוק)
ועשינו הופעות סטנד-אפ.
קראנו לסיור ההופעות "המוסלמים באים!"
(צחוק)
עשינו מזה סרט,
ואחרי שהסרט יצא
קבוצת-שנאה ידועה הוציאה 300,000 דולר
על פרסום כרזות אנטי-מוסלמיות
באם-טי-איי -- מערכת הרכבת התחתית בעיר ניו-יורק.
הכרזות היו באמת פוגעניות,
שלא לציין את העיצוב הגרוע --
אם אתם רוצים להיות גזענים, לפחות תשתמשו בגופן יפה יותר.
(צחוק)
אבל החלטנו, למה שלא נפרסם כרזות משלנו,
שאומרות על המוסלמים דברים טובים,
וגם מקדמות את הסרט?
אז אני וחבר קומיקאי, דין עובייד-אללה,
החלטנו לצאת במסע הפרסום: "מלחמה בגזענות בעזרת כרזות חביבות".
גייסנו את הכסף, עבדנו עם האם-טי-איי במשך 5 חודשים,
קיבלנו אישורים עבור הכרזות,
ויומיים אחרי שהן היו אמורות להתפרסם,
האם-טי-איי החליטה לאסור על הצגתן
בגלל תוכן פוליטי.
בואו נראה כמה כרזות כאלה.
הנה אחת מהן.
עובדות לגבי מוסלמים:
המוסלמים המציאו את בית החולים.
טוב.
עובדה: מוסלמים בוגרים יכולים לעשות יותר שכיבות סמיכה מתינוקות מוסלמיים.
(צחוק)
עובדה: המוסלמים המציאו את ג'סטין טימברלייק.
(צחוק)
בואו נראה עוד אחת.
האמת המכוערת אודות מוסלמים:
יש להם מתכונים נהדרים לחביתות פריטטה.
ברור שפריטטות הן עניין פוליטי בעיני האם-טי-איי,
או שעצם האיזכור החיובי של מוסלמים
נחשב פוליטי -- אבל לא זה העניין.
העניין הוא צדק.
אז החלטנו לשנות את מאבק ה"מלחמה בגזענות בעזרת כרזות חביבות"
ולהפוך אותו למאבק "מלחמה בגזענות בעזרת תביעות חביבות".
(צחוק)
אז למעשה אני אומרת ששני קומיקאים מטונפים
תבעו סוכנות חשובה בעיר ניו-יורק
והקומיקאים ניצחו.
(מחיאות כפיים ותרועות)
תודה.
היתה הרגשה משונה מאד, לנצח.
זה היה כמו "ככה זה להיות בלונדינית?!
"זה מדהים!"
(צחוק)
הנה דוגמה נוספת.
שואלים אותי תמיד: "מדוע המוסלמים לא מגנים את הטרור?"
אנו כן. אבל בסדר, אנגוס בפתיון.
החלטתי להקים את אתר "הגינוי היומי".
זהו אתר שמגנה את הטרור בכל יום בשבוע,
ובסופ"ש לוקח חופש. (צחוק)
בואו נראה דוגמה נוספת.
אלה מופיעים בד"כ כציור קומיקס בודד:
"אני מגנה את הטרור! וגם אנשים שלא שמים נייר במדפסת!"
הרעיון באתר הוא לגנות את הטרור
וגם להכיר באבסורד שבכך
שעלינו לגנות כל הזמן את הטרור.
אבל אם אתם לא בעניין גזענות,
הקומדיה החברתית טובה לכל מיני בעיות.
למשל, אני וחבר קומיקאי, לי קאמפ,
נסענו לאיי קיימן כדי לחקור בנקאות בחו"ל.
ארה"ב מפסידה בערך 300 מיליארד דולר בשנה
במקלטי המס האלה שבחו"ל.
לא רוצה להשוויץ,
אבל בסוף כל חודש
נשארים לי בערך 5 עד 15 דולר לבזבוזים.
אז נכנסנו לבנקים האלה שבאיי קיימן
ושאלנו אם אפשר לפתוח חשבון בנק
עם 8 דולר ו-27 סנט.
(צחוק)
מנהלי הבנקים היו מקדישים לנו מזמנם כחצי דקה, וקוראים לאנשי הבטחון.
אנשי הבטחון היו באים, מנופפים בכלי הנשק שלהם,
ואז היינו צורחים בפחד ובורחים,
כי -- וזה הכלל האחרון בקומדיה החברתית --
לפעמים היא גורמת לכם לחרבן במכנסיים.
עיקר עבודתי נועד לשעשע,
לייצר חיבור וצחוקים.
אבל נכון, לפעמים אנשי הבטחון מגרשים אותי.
לפעמים אני מקבלת ציוצים מרושעים ודוא"ל שנאה.
לפעמים אני מקבלת הודעות קוליות, שאם אמשיך עם הבדיחות שלי,
יהרגו אותי ואת משפחתי.
ואיומי הרצח האלה בהחלט לא מצחיקים.
אבל למרות כל הסכנות המזדמנות,
אני עדיין חושבת שהקומדיה החברתית היא כלי-נשק מהכי טובים שלנו.
כי ניסינו הרבה גישות לבעיית הצדק החברתי,
כמו מלחמה, החלקה אמנותית על הקרח,
אבל עדיין יש הרבה דברים נוראים למדי.
אז נראה לי שהגיע הזמן לספר איזו בדיחת קקי ממש טובה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)