Există o informaţie care-mi place - am citit-o undeva -
cum că unul din lucrurile ce au contribuit la succesul homo sapiens
ca specie
este lipsa părului corporal --
că lipsa noastră de păr, goliciunea noastră
combinată cu faptul că am inventat îmbrăcămintea,
ne dă abilitatea de a ne modula temperatura corpului
şi astfel suntem capabili să supravieţuim în orice climat alegem.
Acum am evoluat până în punctul în care nu putem supravieţui fără haine.
E mai mult decât utilitate,
acum este o comunicare.
Tot ceea ce alegem să îmbrăcăm este o naraţiune,
o poveste despre unde am fost,
ce facem,
cine vrem să fim.
Am fost un copil singuratic.
Nu mi-a fost uşor să găsesc prieteni cu care să mă joc,
şi am ajuns să creez o mare parte din joaca mea.
Am construit multe din propriile-mi jucării.
A început cu îngheţata.
În oraşul meu natal era un Baskin-Robbins
şi serveau îngheţată din spatele tejghelei
în aceste gigantice găleţi de carton, de vreo 19 litri.
Şi cineva mi-a spus -- aveam opt ani --
că atunci când nu mai aveau nevoie de aceste găleţi,
le spălau şi le ţineau în camera din spate,
şi dacă le cereai, îţi dădeau una.
Mi-a luat vreo două săptămâni să-mi fac curaj;
am reușit și mi-au dat.
Mi-au dat una -- am mers acasă cu această frumoasă găleată de carton.
Încercam să-mi dau seama ce pot face cu acest material exotic --
inel de metal, şi sus şi jos.
Am început să-l rotesc în minte şi mi-am dat seama: „Stai aşa --
capul meu chiar încape în chestia asta.”
(Râsete)
Da, am decupat o gaură,
am pus nişte acetat acolo
şi mi-am făcut o cască spaţială.
(Râsete)
Aveam nevoie de un loc unde să port casca spaţială,
aşa că am găsit un frigider la câteva cvartale de casă.
L-am împins până acasă,
şi în dulapul din camera de oaspeţi a părinţilor mei,
l-am transformat într-o navă spaţială.
Am început cu un panou de control din carton.
Am decupat o gaură pentru radar
şi am pus o lanternă sub el să-l lumineze.
Am montat un ecran, care dădea spre peretele din spate --
şi aici am crezut că sunt foarte deştept --
fără permisiune, am pictat partea din spate a dulapului în negru,
am pus un câmp de stele
care se aprindeau cu nişte luminiţe de Crăciun, pe care le-am găsit în pod,
şi am mers în nişte misiuni spaţiale.
Câţiva ani mai târziu,
a apărut filmul „Jaws".
Eram prea mic să-l văd, dar m-a prins febra „Jaws",
ca pe toţi din America la momentul respectiv.
Era un magazin la mine în oraş, care avea un costum „Jaws" în vitrină,
şi mama pesemne că m-a auzit vorbind cu cineva
despre cât de grozav credeam că e costumul,
pentru că, înainte de Halloween,
m-a dat pe spate dându-mi costumul ăsta „Jaws".
Recunosc că este un fel de clişeu
ca oameni de o anumită vârstă să se plângă
că copiii de astăzi nu ştiu ce viaţă uşoară au,
dar o să vă arăt un exemplu la întâmplare
de costume entry-level pe care le puteţi cumpăra online chiar acum...
... şi acesta e costumul „Jaws" pe care mi l-a cumpărat mama.
(Râsete)
Aceasta este o faţă de rechin subţire ca hârtia
şi o baveţică cu posterul „Jaws" pe ea.
(Râsete)
Mi-a plăcut la nebunie.
Câțiva ani mai târziu,
tata m-a dus la un film numit „Excalibur".
L-am convins să mă ducă de două ori,
ceea ce nu e puţin lucru, pentru că e un film dur, interzis minorilor.
Dar nu sângele sau intestinele sau sânii
m-au făcut să merg să-l văd din nou.
Au ajutat şi astea --
(Râsete)
Era armura.
Armura din „Excalibur" era ameţitor de frumoasă pentru mine.
Aceştia erau cavaleri în armură strălucitoare, lustruită ca oglinda.
Mai mult, cavalerii din „Excalibur" îşi poartă armura peste tot.
Mereu -- o poartă la cină, o poartă când dorm.
(Râsete)
Îmi spuneam: „Ăştia-mi citesc gândurile?
Vreau să port armură mereu!"
(Râsete)
Aşa că m-am întors la materialul meu favorit,
drogul meșterului începător,
cartonul gofrat,
şi mi-am făcut o armură completă,
cu tot cu scuturi pentru gât şi un cal alb.
Acum că am lăudat-o atât,
iată o poză a armurii pe care am făcut-o.
(Râsete)
(Aplauze)
Aceasta este doar prima armură pe care am făcut-o
inspirat de „Excalibur".
Doi ani mai târziu,
l-am convins pe tata să se implice şi să-mi facă o armură cum trebuie.
După aproape vreo lună,
m-a avansat de la carton la aluminiu pentru acoperişuri, numit flashing
şi unul din materialele mele de prindere preferate,
niturile POP.
În decursul acelei luni,
am construit cu grijă o armură completă din aluminiu,
cu îmbinări rotunjite.
Am făcut găuri în coif, să pot respira;
l-am terminat la timp pentru Halloween şi l-am purtat la şcoală.
Ăsta e singurul lucru din această prezentare
pentru care nu am un slide să vă arăt,
deoarece nu există o fotografie a armurii.
Am purtat-o la şcoală,
era un fotograf pentru anuare care se plimba pe holuri,
dar nu m-a gasit niciodată, din motive care vor deveni clare în curând.
Erau lucruri pe care nu le-am anticipat,
referitor la a purta o armură completă, din aluminiu, la şcoală.
Pe la a treia oră de mate, stăteam în spatele clasei,
şi stăteam în spatele clasei
pentru că armura nu-mi permitea să mă aşez.
(Râsete)
Acesta este primul lucru pe care nu l-am anticipat.
Profesoara se uită la mine oarecum îngrijorată,
cam pe la mijlocul orei, şi spune: „Te simţi bine?"
Îmi zic: „Glumeşti? Dacă mă simt bine?
Port o armură completă! Este cel mai frumos moment din --"
Şi doar ce mă pregăteam să îi spun ce bine mă simt,
când clasa începe să se mute spre stânga
şi să dispară într-un tunel lung,
şi după aceea m-am trezit în cabinetul asistentei.
Leşinasem de la epuizarea termică cauzată de căldură,
purtând armura.
Şi când m-am trezit,
nu eram jenat de faptul că leşinasem în faţa colegilor mei,
mă întrebam: „Cine mi-a luat armura? Unde mi-e armura?"
OK, pe repede înainte, după mulţi ani,
eu și nişte colegi am fost angajaţi să facem pentru Discovery Channel,
show-ul „MythBusters".
Timp de 14 ani,
am învăţat la serviciu cum să dezvolt metodologii experimentale
şi cum să spun poveşti despre ele, pentru televiziune.
Şi am mai învăţat
că un rol cheie în aceste povestiri îl joacă costumația.
Folosesc costume pentru a adăuga umor, comedie, culoare
şi claritate narativă poveştilor pe care le spunem.
Am făcut un episod numit „Saltul în tomberon"
şi am învăţat puțin mai mult
despre implicaţiile mai profunde ale costumației în cazul meu.
În episodul „Saltul în tomberon",
încercam să răspundem la întrebarea:
E saltul în tomberon atât de sigur
precum ne lasă filmele să credem?
(Râsete)
Episodul urma să aibă două părţi distincte.
Una în care un cascador ne pregătea să sărim de pe clădiri
pe o saltea cu aer.
Şi cea de-a doua era trecerea către experiment:
umpleam un tomberon cu diverse materiale şi săream în el.
Voiam să separ vizual aceste două elemente
şi m-am gândit:
„Ei bine, în prima parte ne pregătim, deci ar trebui să purtăm treninguri --
Oh! Hai să punem 'Cascador ucenic' pe spatele treningului.
Asta e pentru pregătire."
Dar pentru partea a doua, am vrut ceva cu impact vizual puternic --
„Ştiu! O să mă îmbrac ca Neo din 'Matrix'."
(Râsete)
Am mers la Haight Street.
Am cumpărat nişte cizme înalte superbe, cu catarame.
Am găsit un pardesiu lung pe eBay.
Mi-am luat ochelari de soare și mi-am pus lentile de contact să îi pot purta.
Vine ziua filmării experimentului
şi eu ies din maşina mea în acest costum,
iar echipa mea se uită la mine...
şi încep să-şi înăbuşească chicotele de biserică.
Făceau: „(Sunet de râsete)."
În acel moment, am simţit două lucruri distincte.
Îmi era complet ruşine
de faptul că era atât de clar echipei mele
că îmi doresc foarte mult să port costumul ăsta.
(Râsete)
Dar producătorul din mintea mea mi-a reamintit că în filmarea
la viteză mare, redată cu încetinitorul,
acel pardesiu fluturând va arăta superb în spatele meu.
(Râsete)
După cinci ani de difuzare „MythBusters"
am fost invitaţi să apărem la San Diego Comic-Con.
Ştiam de Comic-Con de ani şi niciodată nu avusesem timp să merg.
Asta era liga mare -- asta era o Mecca a costumaţiilor.
Oamenii vin de peste tot din lume
pentru a-şi arăta creaţiile extraordinare pe scena din San Diego.
Şi eu voiam să particip.
M-am decis să realizez un costum elaborat
care să mă acopere complet,
şi să merg anonim în cadrul San Diego Comic-Con.
Costumul pe care l-am ales?
Hellboy.
Ăla nu e costumul meu,
ăla e chiar Hellboy.
(Râsete)
Dar am petrecut luni
asamblând cel mai fidel costum Hellboy pe care-l puteam face
de la cizme, la curea, la pantaloni,
la mâna dreaptă a pieirii.
Am găsit un tip care a făcut proteze pentru capul şi pieptul lui Hellboy
şi mi le-am pus.
Am avut chiar şi lentile de contact făcute special pentru mine.
Am purtat asta la Comic-Con
şi nu vă pot spune cât de-al naibii de cald a fost în costumul ăla.
(Râsete)
Transpiram! Trebuia să-mi fi amintit asta.
Transpiram abundent şi lentilele de contact îmi răneau ochii,
şi nimic din astea nu contează, că mie-mi place de mor.
(Răsete)
Nu doar procesul de a-mi pune costumul şi de a defila pe acolo,
dar şi comunitatea celorlalţi costumați.
Nu se numeşte costumație la Con-uri,
se numeşte „cosplay".
La suprafaţă, cosplay înseamnă oameni care se îmbracă
precum personajele lor favorite de film, televiziune
şi mai ales anime,
dar este, totodată, mult mai mult de-atât.
Aceştia nu sunt doar oameni care găsesc costume şi le îmbracă --
le combină.
Le modifică după voia lor.
Le schimbă pentru a fi personajele pe care și le doresc în acele producţii.
Sunt super îndemânatici şi geniali.
Îşi arborează steagul de „ciudat" şi e minunat.
(Râsete)
Dar mai mult decât atât,
ei repetă pentru costumație.
La Comic-Con sau orice alt Con,
nu doar faci poze oamenilor care se plimbă pe acolo.
Mergi la ei şi spui
„Hei, îmi place costumul tău, pot să-ţi fac o poză?"
Şi după aceea le dai timp să se poziţioneze pentru poză.
Au lucrat mult pentru postura asta
în care costumul arată bine pentru aparatul tău.
Şi este atât de frumos de privit.
Şi eu iau asta foarte serios.
La Con-uri ulterioare,
am învăţat mersul târşâit al lui Heath Ledger, ca Joker în „The Dark Knight".
cum să fiu un înfiorător Ringwraith din „Lord of the Rings”
şi chiar am speriat nişte copii.
Am învăţat acel "hrr hrr hrr" --
râsul acela al lui Chewbacca.
Şi apoi m-am îmbrăcat ca Fără-Faţă din „Spirited Away".
Dacă nu cunoașteți „Spirited Away" şi regizorul său, Hayao Miyazaki,
în primul rând, cu plăcere.
(Râsete)
Este o capodoperă, şi unul dintre filmele mele preferate.
Este despre o tânără fată pe nume Chihiro, care se pierde în lumea spiritelor,
într-un parc tematic japonez abandonat,
și găseşte calea de a ieşi de acolo
cu ajutorul a doi prieteni pe care şi i-a făcut --
un dragon capturat, numit Haku,
şi un demon singuratic, pe nume Fără-Faţă.
Fără-Faţă e singuratic şi vrea să-şi facă prieteni,
şi crede că singurul mod de a face asta este să îi ademenească
şi să facă să apară aur în mâna sa.
Dar asta nu merge foarte bine,
aşa că el ajunge să se dezlănţuie ca un apucat
până când Chihiro îl salvează,
îl eliberează.
Aşa că mi-am făcut un costum Fără-Faţă,
şi l-am purtat la Comic-Con.
Am exersat cu mare grijă gesturile lui Fără-Faţă.
M-am decis că nu voi vorbi deloc când port costumul ăsta.
Când oamenii cereau să-mi facă o poză,
dădeam din cap
şi mă aşezam timid lângă ei.
Ei făceau poza,
şi apoi eu scoteam pe furiş din mantie
un bănuţ de ciocolată.
La finalul procesului foto, făceam bănuţul să apară pentru ei.
Ah, ah ah! -- Aşa.
Şi oamenii erau înnebuniţi.
„La naiba! Aur de la Fără-Faţă! Oh, Dumnezeule, e atât de cool!"
Şi intru-n atmosferă şi mă plimb şi e fantastic.
Şi în cam 15 minute ceva se întâmplă.
Cineva mă ia de mână
şi pune bănuţul la loc în palmă.
Şi mă gândesc că poate îmi dau moneda înapoi ca un cadou,
dar nu, era una dintre monedele pe care le dădusem eu.
Nu ştiu de ce.
Şi continui, şi mai fac câteva poze.
Şi se întâmplă din nou.
Înţelegeţi, nu pot vedea nimic în costumul ăsta.
Pot vedea prin gură -
pot vedea pantofii oamenilor.
Pot auzi ce spun şi le pot vedea picioarele.
Dar a treia oară când cineva-mi dă o monedă,
vreau să ştiu ce se întâmplă.
Aşa că îmi înclin cumva capul să văd mai bine,
şi ceea ce văd este o persoană care se îndepărtează de mine aşa.
Şi apoi îmi pică fisa:
e ghinion să iei aur de la Fără-Faţă.
În filmul „Spirited Away",
ghinionul se abate asupra celor ce iau aur de la Fără-Faţă.
Aici nu este vorba de o relaţie performer-auditoriu; ăsta e cosplay.
Noi, toţi cei de pe acea platformă,
ne lăsăm absorbiţi într-o naraţiune care a însemnat ceva pentru noi.
Şi o facem să ne aparţină.
Ne conectăm la ceva important din interiorul nostru.
Costumele sunt modul în care ne devoalăm
unul celuilalt.
Mulţumesc.
(Aplauze)