Pabandykit įsivaizduoti:
pirmadienio rytas,
ateini į biurą,
ruošies pradėt darbo dieną,
ir staiga prisistato vyras,
lyg matytas kažkur koridoriuj,
ir pavogia tavo kėdę.
Nė žodžio -
nustumia ją ir tiek.
Jokio paaiškinimo,
kodėl iš visų kėdžių išsirinko būtent tavo.
Jam nė motais, jog gal tos kėdės prireiks,
kad sugebėtum ką nuveikt.
Šito tai jau nepakęsi. Kovosi.
Nuseksi iki jo vietos ir paklausi,
„Kodėl paėmei būtent mano kėdę?“
Dabar, įsivaizduokit, antradienis, jūs biure,
ir kalendoriaus lange
iššoka kvietimas į susirinkimą.
Kviečia kaip ir pažįstama iš kito koridoriaus galo.
Tema – projektas, apie kurį kažkiek girdėjai.
Daugiau jokių detalių.
Neaišku, kodėl tu kviečiamas.
Nepaisant to, priimi kvietimą ir eini.
Po nepaprastai neproduktyvios sesijos
grįžti prie savo darbo stalo,
stoviniuoji ir ištari:
„Vargeli! Jei tik kas grąžintų tas dvi valandas.
Lygiai kaip kas norėčiau, kad gražintų kėdę.“
(Juokas)
Kasdien mes leidžiam savo kolegoms,
šiaip jau labai maloniems žmonėms,
iš mūsų vogti.
Nekalbu apie biuro baldus,
bet apie kai ką brangesnio – laiką. Tavo laiką.
Esu įsitikinęs,
kad išgyvename globalią baisios naujos ligos, MAS, epidemiją.
MAS - bereikšmių sutikimų sindromas.
(Juokas)
Pirminis požymis:
kalendoriaus lange iššoka kvietimas ir tu jį kaipmat priimi.
(Juokas)
Nesąmoningu refleksu įrašai jį į dienotvarkę
ir tau reikia eiti, nes jau vėluoji!
Susirinkimai yra svarbūs, ar ne taip?
O bendradarbiavimas – bet kokio projekto sėkmės raktas.
Geri susirinkimai neša teigiamus, realius rezultatus.
Per paskutinius kelerius metus
globalizacija ir informacinės technologijos
aukštyn kojom apvertė
mūsų darbo įpročius.
Mes labai liūdni.
Ir ne todėl, kad ne visi rengia kokybiškus susirinkimus,
o dėl MAS, mūsų bereikšmių sutikimų sindromo.
Tai žaizda, kuria patys sau ir atvėrėm.
Iš tiesų tai aš neturiu jokių įrodymų, kad MAS virsta globalia epidemija.
Pasakysiu kodėl.
Prieš porą metų į Youtube įkėliau įrašą, kuriame suvaidinau
patį baisiausią konferencinį skambutį, kuriam esat kada buvę.
Jis tęsiasi apie penkias minutes
ir jame rasi visas didžiausias konferencinio skambučio ydas:
tai ir moderatorius, neturintis žalio supratimo, kaip jam vadovauti;
ir dalyviai, nesuprantantys, ko ten susirinko.
Bendromis pastangomis skambutis virsta į traukinio katastrofą.
Visi išsiskirsto baisiai įpykę.
Kažkiek komiška.
(Juokas)
Užmeskim akį:
„Mūsų tikslas šiandien yra priimti sprendimą labai svarbaus
pasiūlymo klausimu. Turim nuspręst, ar...“
– pyp pyp –
„Sveiki, kas čia?“
„Labas, čia Joe. Šiandien dirbu iš namų.“
(Juokas)
„Sveikas, Joe. Puiku, kad prisijungei.
Taigi kadangi mūsų daug,
praleisiu vardų sąrašą
ir einu tiesiai prie reikalo.
Mūsų tikslas šiandien yra priimti sprendimą labai svarbaus
pasiūlymo klausimu. Kartu turim nuspręst, ar...“
– pyp pyp –
(Juokas)
„Sveiki, kas čia?
Nieko? Pasigirdo.“
Pažįstama?
Taip, man taip pat.
Per pora savaičių
įrašą peržiūrėjo 500 000 žmonių
dešimtyse valstybių.
Dešimtyse.
Ir po trejų metų kas mėnesį jį peržiūri tūkstančiai.
Dabar jau beveik milijonas.
Vienos didžiausių pasaulio kompanijų
paprašė manęs leidimo
naudoti įrašą darbuotojų apmokymuose,
kad parodytų, kaip nereikia vadovauti susirinkimui.
Ir jei šie skaičiai neįtikina,
kad tai globali problema,
tai tūkstančiai komentarų,
pasirodžiusių po įrašo patalpinimo,
įtikins.
Žmonės rašė:
„O Dieve! Tai mano diena!”
„Čia mano kasdienybė!”
„Mano gyvenimas.”
Kitas parašė:
„Juokinga, nes tiesa.
Liūdna, skaudi tiesi.
Juokiausi, kol apsiverkiau.
Tada dar paverkiau. Ir dar truputį.“
Šis vargšas žmogus pasakė:
„Mano kasdienybė
iki pensijos arba mirties.
Atodūsis.”
Tai tikri žodžiai
ir dėl to labai liūdna.
Visus šiuos komentarus
vienija įsitikinimas,
kad nėra kitos išeities,
tik eiti į susirinkimus ir kęsti prastą vadovavimą
ir kaip nors ištverti iki rytdienos.
Bet mes juk visai ne bejėgiai.
Vaistas nuo MAS mūsų rankose,
pirštų galiukuose, tikrąja to žodžio prasme.
Vadinu tai ¡No MAS!,
(Juokas)
Kas, jei pamenu teisingai,
Ispaniškai reiškia “Gana! Užtenka!”
Viskas labai paprasta.
Visų pirma, kitąkart gavę kvietimą į susirinkimą,
kuriame nėra jokios informacijos,
spauskit neapsisprendimo mygtuką.
Viskas gerai, nieko blogo, tam jis ten ir yra.
Jis prie pat sutikimo mygtuko.
Arba tai „gal" mygtukas, ar bet koks kitas nepriimantis susirinkimo.
Tada susisiekit su kviečiančiuoju.
Išreikškit paramą,
paklauskit apie susirinkimo tikslą
ir pasakykit, kad norėtumėt padėt jį pasiekti.
Jei mes tai darysim pakankamai dažnai
ir su pagarba,
gal kiti pradės galvoti apie tai,
ką ir kaip kviesti į susirinkimus,
o jūs geriau pagalvosit prieš sutikdami dalyvauti.
Gal kas netgi atsiųs susitikimo dienotvarkę
ar vietoj konferencinio skambučio su dvylika atsakovų
reikalą išspręs el. paštu.
Žmonės pakeis savo elgesį, nes tu pakeitei savąjį.
O gal net ir kėdę parneš.
NoMAS.
Ačiū!