Продължителното пътуване в космоса омаломощава човешкото тяло.
Безтегловността забавя растежа на мускулите и костите,
а големите дози радиация причиняват необратими мутации.
Обмисляйки бъдещето си на мултипланетарен вид,
пред нас стои важен въпрос. Дори да напуснем земната орбита,
поемайки на дълго пътешествие из Вселената,
можем ли да се приспособим към условията на Космоса?
Неведнъж сме се приспособявали към сурови условия,
развивайки свръхчовешки способности.
Не фантастични сили като лазерно зрение или невидимост,
а физиологични приспособявания за оцеляване в свирепи условия.
Например, на Хималаите,
където най-високото равнище е 9 километра над морското,
човек, живял само в ниски части, проявява симптоми на хипоксия,
по-известна като височинна болест.
На такава височина тялото произвежда повече еритроцити,
което сгъстява кръвта и забавя кръвообращението.
Но хималайците, живели там хиляди години,
необратимо са еволюирали така, че този процес да бъде изкоренен.
Подобни случаи доказват, че можем да развием животоспасяващи механизми.
Но естествено приспособяване може да отнеме десетки хиляди години.
Чрез някои скорошни научни постижения може би ще успеем за едно поколение.
За да оцелеем по време на космическо пътуване,
вероятно можем да развием методи за бързо препрограмиране.
Бета версия на тези методи е генната терапия,
чрез която в момента коригираме генетични болести.
Генната модификация се развива главоломно
и позволява на учените пряко да изменят човешкия геном,
за да спрат нежелани процеси или да създадат полезни субстанции.
Пример за нежелан процес е случващото се,
когато сме изложени на йонизираща радиация.
Без атмосферна бариера и магнитно поле като земното,
повечето планети и луни са щурмувани от тези опасни субатомни частици.
Те преминават през почти всичко и ще причинят карцерогенни мутации
на космическите изследователи. Ами ако обърнем процеса в наша полза?
Кожата ни произвежда меланин,
който ни предпазва от филтрираната радиация.
Меланинът е присъщ за много видове
и някои плесени използват меланина,
за да преобразуват радиацията в химична енергия.
Вместо да се мъчим да се предпазваме или лекуваме бързо,
е възможно да модифицираме хората да използват същия принцип,
за да преобразуват радиацията в енергия.
Така радиацията ще се преобразува в полезна енергия, вместо опасна.
Звучи научнофантастично, но може би е постижимо
със съществуващите технологии. Но има и други пречки.
Водят се спорове за последиците и етичните измерения
от такива кардинални генни модификации.
Друго предизвикателство е разликата в гравитационните сили.
Докато не създадем изкуствена гравитация на кораб или друга планета,
астронавтите трябва да са подготвени за живот в безтегловност.
На Земята човешките кости и мускули
противодействат на силите на гравитацията,
обновявайки старите клетки чрез т.нар. ремоделиране и регенериране.
Но при безтегловност като на Марс, тези процеси няма да действат,
довеждайки до остеопороза и мускулна атрофия.
Как можем изкуствено да накараме клетките да се регенерират?
Отново, това е спекулативно, но биохимично проектирани микроби
в тялото ни биха могли да подтикнат мускулите и костите да се ремоделират.
Или ще бъдем модифицирани да произвеждаме
такива сигнали към клетките при безтегловност.
Радиацията и безтегловността са само две от препятствията,
които ще трябва да преминем в космоса.
Въпреки етичния проблем, генното и микробно инженерство
са два гъвкави инструмента, пригодими към много ситуации.
В близкото бъдеще можем да развием тези инструменти,
за да оцелеем в суровата реалност на космоса.