Între anii 2008 și 2012,
arheologii au excavat printre ruinele unui spital antic din Anglia.
În acest timp, au descoperit un număr de schelete.
Unul anume aparținea unui bărbat înstărit
care trăise în secolele XI sau XII
și care murise de lepră când avea între 18 și 25 de ani.
Cum știm toate acestea?
Doar examinând niște oase vechi, murdare de pământ?
Chiar și după secole de la moarte,
scheletele prezintă trăsături unice ce vorbesc despre identitățile lor.
Iar prin folosirea uneltelor și tehnicilor moderne,
le putem interpreta drept indicii.
Aceasta ramură a științei este cunoscută drept antropologie biologică.
Le permite cercetătorilor să pună cap la cap amănunte
referitoare la oamenii de demult,
și să identifice evenimente istorice care au afectat întregi populații.
Când cercetătorii descoperă un schelet,
o parte din primele indicii adunate, precum vârsta și sexul,
se află în morfologia scheletelor,
ce reprezintă structura, înfățișarea și mărimea scheletului.
Oasele, precum clavicula, cresc doar până la vârsta de 25 de ani,
așa că un schelet cu o claviculă incomplet dezvoltată,
trebuie să fie mai tânăr de atât.
În mod similar, învelișurile creierului continuă să se dezvolte până la 40 de ani,
uneori și după această vârstă.
Combinând aceste particularități cu indicii microscopice scheletale,
antropologii pot estima vârsta aproximativă a decesului.
Pe de altă parte, oasele pelviene pot dezvălui sexul.
Biologic, pelvisul femeilor este mai lat, permițându-le să nască,
pe când cel al bărbaților e mai îngust.
Totodată, oasele pot vădi semne ale unor boli străvechi.
Afecțiuni precum anemia își lasă urma pe oase.
Starea dinților poate și ea să ofere indicii
despre factori precum alimentația și malnutriția,
care uneori sunt asociați cu bunăstarea ori sărăcia.
O proteină numită colagen ne poate oferi și mai multe detalii.
Aerul pe care-l respirăm,
apa pe care o bem,
mâncarea pe care o mâncăm,
lasă urme permanente pe oasele și dinții noștri,
sub forma unor compuși chimici.
Acești compuși conțin cantități semnificative de izotopi.
Izotopii stabili din colagenul regăsit în oase și în smalțul dinților
variază în rândul mamiferelor,
depinzând de locul în care au trăit și ce au mâncat.
Așadar, analizând acești izotopi,
putem trage concluzii directe privind hrana și localizarea oamenilor străvechi.
Nu doar atât, ci și pe durata vieții
oasele sunt supuse unui ciclu constant de remodelare.
Astfel, dacă cineva se mută dintr-un loc în altul
oasele sintetizate în urma mutării
vor reflecta de asemenea noi semnături izotopice a mediului înconjurător.
Ceea ce înseamnă că scheletele pot fi folosite ca hărți ale migrației.
Spre exemplu, între anii 1-650 î.Hr.,
marele oraș Teotihuacán din Mexic era populat de mii de oameni.
Cercetătorii au examinat raportul de izotopi
din smalțul dinților scheletelor,
ce deținea detalii despre alimentația lor pe când erau tineri.
Au găsit dovezi în privința migrației numeroase către oraș.
Majoritatea oamenilor erau născuți în alte locuri.
Analizele ulterioare ale scheletelor și cele geologice au arătat
că era posibil să localizeze pe hartă locurile de unde veneau oamenii.
Această activitate din Teotihuacán este și ea un exemplu cum antropologii
studiază schelete din cimitire și morminte comune,
și le analizează asemănările și deosebirile.
Datorită acelor informații pot afla despre convingeri culturale,
norme sociale,
războaie și despre cauzele morții lor.
Astăzi, folosim aceste unelte pentru a răspunde unor întrebări esențiale
despre cum factori ca migrația și boala
pot modela lumea modernă.
E posibilă chiar și analiza ADN-ului unor rămășițe străvechi dar bine păstrate.
Acest lucru ne permite să aflăm cum boli precum tuberculoza
au evoluat de-a lungul secolelor,
astfel încât să putem crea tratamente mai bune pentru pacienții din prezent.
Scheletele antice ne pot spune o mulțime de lucruri despre trecut.
Așa că, dacă osemintele tale vor fi îngropate intacte
ce vor afla oare arheologii din viitor de la ele?