Priča ide otprilike ovako:
kraljević, bogat ili pravedan pojedinac, koji je mimo toga poprilično sličan nama,
napravi grešku, koja njega i živote njegovih bližnjih
strmoglavljuje u propast.
Zvuči poznato?
Ovo je klasični obrazac priče u grčkoj tragediji.
Hiljadama godina,
ispredali smo očaravajuće priče koje odgovaraju ovom obrascu,
a moderni pripovedači širom sveta i dalje tako rade.
Tri ključna svojstva priče, inspirisana Aristotelovom "Poetikom"
pomažu nam da razumemo čar tragedije.
Pod jedan, tragični junak bi trebalo da bude uzdignut u činu i mogućnostima,
ali i da se lako s njim poistovetiti.
Možda je kralj ili je izuzetan na neki drugi način.
Ali kako vi i ja nismo ni neobično dobri,
ni neobično zli,
tako nije ni junak.
A on ima jednu naročitu tragičku krivicu iliti hamartiju,
poput ambicioznosti, tiranije, tvrdoglavosti ili preterane gordosti
zbog koje čini ključnu grešku.
A iz te greške proizlazi nesreća i sunovrat.
Kao primer ovih elemenata na delu,
pogledajmo Sofoklovog "Kralja Edipa",
priču o čoveku koji ne zna da je usvojen,
a proročanstvo ga je upozorilo da mu je suđeno da ubije svog oca
i oženi svoju majku.
Pokušavajući da izbegne svoju sudbinu,
ubija čoveka na raskrsnici koji neće da mu se skloni s puta.
Potom mudro rešava zagonetku čudovišne Sfinge,
i tako oslobađa kraljevstvo Tebe od kuge.
Ženi obudovljenu kraljicu i postaje kralj.
No nakon saznanja da je čovek koga je ubio, njegov otac,
a da je kraljica koju je oženio, njegova majka,
Edip je sebi iskopao oči i povukao se u divljinu.
Na početku njegove priče,
Edip je uzdignut u svojim mogućnostima i uzdignut je u rangu.
Niti je neobično zao, niti je svetac.
Možemo se poistovetiti s njim.
Primetite dubinu pada.
Nekada je bio kralj, a sad je slepi beskućnik.
Konačno, tragičnije je ako kralj padne sa visokog postolja
nego ako pajac padne sa svoje hoklice.
Edipova tragička krivica je hubris iliti preterana gordost
i zbog nje on pokušava da izbegne prorečenu sudbinu,
a upravo zato se proročanstvo ispunjava.
On je naročito nesrećno biće
jer je njegova greška, ubistvo oca i brak sa sopstvenom majkom,
počinjena iz apsolutnog neznanja.
Naravno, ovi pripovedački principi nadilaze klasičnu grčku tragediju.
U Šekspirovom kanonu,
vidimo da Hamletova neodlučnost vodi do niza loših odluka
ili pak praznih odluka,
a kulminacija svega toga je smrt skoro svih likova iz drame.
Magbeta ambicioznost katapultira na vrh,
pre nego što ga naglo pošalje u grob.
Čak i moderni stegovi pop kulture, poput "Igre prestola" i "Mračnog viteza"
imaju utočište u tropima koje je Aristotel prepoznao pre više od 2000 god.
Pa šta je svrha sve te patnje?
Prema Aristotelu i mnogim kasnijim izučavaocima,
dobra tragedija može da izazove strah i sažaljenje kod publike:
strah od mogućnosti da budete žrtva iste ili slične katastrofe
i sažaljenje zbog dubine junakovog pada.
Idealno, nakon posmatranja kako se ovi tragični događaji razvijaju,
doživljavamo katarzu,
osećanje olakšanja i emotivnog pročišćenja.
Ne slažu se svi u tome zašto se ovo dešava.
Možda nam stavljanje na mesto junaka
omogućuje da iskusimo i oslobodimo se snažnih emocija koje su potisnute u nama
ili nam to prosto pomaže da zaboravimo na kratko sopstvene probleme.
Ali bez obzira na to kako se osećate dok gledate jadnog Edipa,
teško da ćete da imate istaknutiji podsetnik
da koliko god stvari krenule po zlu,
bar niste ubili svog oca i oženili svoju majku.