Tengerbiológus vagyok, kutató és fotográfus.
A National Geographicnek dolgozom,
és szeretnék megosztani önökkel egy titkot.
Ez a kép teljesen rossz.
Teljesen rossz.
Látom, hogy hátul már sírnak is páran:
összetörtem a sellőkről alkotott képet.
Na jó, a sellő maradhat,
de aki merült már valaha, jól tudja,
hogy az óceán inkább ilyen.
Azért van ez, mert az óceán úgy működik, mint egy erős szűrő.
Amint alámerülünk,
fokozatosan elveszítjük a színeket.
Hirtelen minden sötét lesz és kék.
Mi viszont emberek vagyunk, szárazföldi emlősök.
A látásunk trikromatikus,
vagyis a vörös, zöld és kék színek érzékelésén alapul.
Odavagyunk a színekért.
Imádjuk a rikító színeket,
és megpróbáljuk ezeket
magunkkal vinni a víz alá.
Hosszú és keserves története van annak, hányféle módon igyekeztünk ezt elérni.
Az egész 88 évvel ezelőtt Bill Longley-val és Charles Martinnal kezdődött.
Ők próbáltak először víz alatti színes felvételt készíteni.
Régimódi könnyűbúvár- felszerelésben merültek:
olyanban, melybe még levegőt kellett pumpálni.
Volt egy tutajuk, rajta egy csomó nagy robbanóerejű magnéziumpor,
és a szerencsétlenek a felszínen nem is tudták biztosan,
mikor kell meghúzni a zsinórt, mikor úszik be valami a képbe.
Aztán – bumm! – Felrobbantottak félkilónyi nagy erejű robbanószert.
Így jutottak egy kis világossághoz a víz alatt,
és így tudták lefényképezni például ezt a szép ajakoshalat.
Tényleg fantasztikus a kép, csak sajnos nem az igazi.
Ugyanis mesterséges környezetet hoztak létre,
hogy színéhségünket kielégítsék.
Másfelől viszont rájöttünk,
hogy ha lemondunk arról, hogy a színeket magunkkal vigyük a víz alá,
megcsodálhatjuk magát a kék óceánt –
itt aztán van mindenféle kék.
Ezek az állatok évmilliók óta élnek ott:
a legkülönfélébb módjait fejlesztették ki annak, hogy a kék szín felhasználásával
más színeket bocsássanak ki.
Itt egy kis ízelítő abból, hogyan is néz ki ez a titokzatos világ.
Olyan, mint egy víz alatti fény show.
(Zene)
Ezt a képet tehát a kék fény uralja.
Ezek az állatok elnyelik ezt a fényt,
és azonnal át is alakítják. (Zene)
Ha jobban belegondolunk a föld 71 százalékát óceán borítja.
A kék fény majdnem 1000 méteres mélységig érzékelhető.
Ahogy egyre lejjebb merülünk,
körülbelül tíz méter mélyen eltűnik a vörös.
Ha tíz méteres mélység alatt bármi vöröset látunk,
az azt jelenti, hogy az állat maga állítja elő ezt a színt.
Ez bolygónk legnagyobb összefüggő kék monokróm környezete.
Számomra a korallok jelentették az első lépést ebbe a biofluoreszcens világba.
Egy külön TED-előadást tudnék tartani a korallokról,
és arról, hogy milyen fantasztikusak ezek az élőlények.
Az egyik varázslatuk a sok közül,
hogy egy csomó világító fehérjét,
fluoreszkáló molekulát állítanak elő.
Ennél a korallnál ez akár testtömege 14 százalékát is jelentheti –
14 százalék fluoreszkáló fehérje!
Nem valószínű, hogy mi 14 százaléknyi izmot fejlesztenénk feleslegesen,
tehát feltehetően van ennek valamilyen gyakorlati szerepe.
Az elmúlt 10-15 évben ez nagyon fontos volt számomra,
mivel ez a molekula forradalminak bizonyult
a biogyógyászatban.
Lehetővé teszi, hogy jobban lássuk magunkat belülről.
Hogyan is történt ez a kutatás?
A biofluoreszcencia tanulmányozásához éjszaka merültünk.
Eleinte ilyen kék szűrőt ragasztottam a fényszórómra,
ezzel biztosítottam, hogy csak azt a fényt lássam,
amit az állatok bocsátanak ki.
Épp a Természettudományi Múzeumban készítettünk elő egy kiállítást:
azt akartuk bemutatni, milyen csodálatosak a zátonyokon fluoreszkáló korallok.
És ekkor történt valami, amitől teljesen kikészültem.
Ez!
A korallok között
megjelent ez a zölden fluoreszkáló hal.
Ekkor láttam először olyan halat, ami zölden világít –
vagy egyáltalán bármilyen gerincest.
Megdörzsöltük a szemünket, ellenőriztük a szűrőket.
Arra gondoltunk, hogy valaki szórakozik a kamerával,
de az angolna tényleg ott volt.
Ez volt az első zölden fluoreszkáló angolna, amit felfedeztünk.
A történtek teljesen új irányba terelték a pályámat.
Kénytelen voltam felhagyni a korallkutatással,
és felkértem John Sparks halbiológust,
hogy legyen segítségemre:
kutassuk körbe a világot,
hogy megtudjuk, mennyire elterjedt ez a jelenség.
A halak még a koralloknál is érdekesebbek voltak,
hiszen nekik a látásuk is rendkívül fejlett.
Ahogy a fényképeken látszik, néhány halfajnak
még a szemlencséje is felerősíti a fluoreszkálást.
Szerettem volna többet megtudni erről.
Ehhez új felszerelést terveztünk.
Ezzel fésültük át a világ korallzátonyait,
kerestük a fluoreszcens élet nyomait.
Kicsit olyan volt az egész, mint mikor E.T. hazatelefonált.
Ott úsztunk a kék fényünkkel,
és vártuk, mi lesz a válasz.
hogyan nyelik el az állatok a fényt, és mivé alakítják át?
És egyszer csak bejött a képbe egy Kaupichthys angolna:
egy félénk, visszahúzódó angolnafaj, amiről szinte semmit sem tudunk.
Körülbelül akkorák, mint az ujjam.
Életük 99,9 százalékát egy szikla alatt rejtőzködve töltik,
de teleholdkor, párzás idején előbújnak.
A teliholdas éjszaka a tenger mélyebb rétegeit is kékbe borítja.
Feltehetően ezt használják fel arra,
hogy észrevegyék és gyorsan megtalálják egymást, párosodnak,
aztán újabb hosszú időszakra visszabújnak a rejtekhelyükre.
Ezután viszont más világító tengeri állatokat is találtunk.
Például ezt a zölden fluoreszkáló keszeget,
"versenycsíkokkal" a fején és a tarkóján.
Szinte tökéletes álca. Ugyanolyan erősen világított,
mint a környezetében látható fluoreszkáló korallok.
A keszeg után
ez a vörösen fluoreszkáló skorpióhal akadt az utunkba.
Ott rejtőzködött egy sziklán.
Ilyesmit korábban vagy csak vörös világító algán,
vagy vörös világító korallon láttunk.
Aztán rábukkantunk erre a zölden fluoreszkáló lopakodó gyíkhalra.
Sokféle gyíkhal van,
és szinte mind ugyanúgy néz ki.
Ha viszont fluoreszkáló fény alatt vizsgáljuk meg őket,
látjuk, mennyire változatos a mintázatuk.
Ilyenkor látszanak igazán köztük a különbségek.
Összességében – és épp tavaly írtunk erről egy tanulmányt –
több mint 200 biofluoreszcens halfajt fedeztünk fel.
Egyik példaképem Jean Painlevé, francia képzőművész és biológus.
Számomra ő testesíti meg a biológiában a vállalkozó szellemet és a kreativitást.
Saját felszerelést tervezett, saját kamerát készített magának.
A csikóhal – a Hippocampus erectus – teljesen rabul ejtette.
Ő filmezte le először, hogyan születnek a csikóhalak.
Ez tehát egy hím csikóhal.
Ez volt az egyik első halfaj, amelyik függőlegesen kezdett úszni,
mert felül van a feje.
A hímek hozzák világra az utódokat.
Elképesztő élőlények.
Painlevé napokig éberen várt.
Még egy elektromos pántot is tett a fejére, nehogy elaludjon.
Így tudta megörökíteni ezt a pillanatot.
Bárcsak megmutathatnám Painlevének azt,
mikor biofluoreszcens csikóhalakra bukkantunk!
Annak a fajnak a képviselőire, amit ő is tanulmányozott.
Itt a mi felvételünk.
(Zene)
Ez a legtitokzatosabb halfaj.
Lehet, hogy pont fölöttük úszunk el, mégsem látjuk őket.
Elrejtőznek az algában, mely maga is vörös színben világít,
de a látásuk kiváló,
és sokáig tart a párzási rítusuk.
Talán épp ezzel álcázzák magukat.
A dolgok akkor kezdtek izgalmassá válni,
amikor rátaláltunk egy zölden fluoreszkáló rájára.
Azért érdekes ez, mert a ráják az Elasmobranchii alosztályba tartoznak,
épp úgy, mint...
a cápák.
Én elsősorban korallkutató vagyok,
de valakinek le kellett menni megnézni, hogy a cápák is fluoreszkálnak-e.
Itt is vagyok.
(Nevetés)
Mondtam is magamnak: "Talán jobb lenne, ha maradnék a koralloknál."
(Nevetés)
Kiderült, hogy ezek a cápák nem fluoreszkálnak.
Aztán mégis találtunk valamit.
Egy sötét, mély kanyonban Kalifornia partjainál
közvetlenül a szörfösök alatt
megtaláltuk az első fluoreszkáló pettyes macskacápát.
Itt is van.
Hosszúságuk körülbelül egy méter.
Angolul dagadócápának is hívják, mert mikor veszélyben érzi magát,
vizet nyel, és normális méretének mintegy duplájára dagad,
akár egy gumibelső.
Beékelik magukat a sziklák alá, így a ragadozók nem falják fel őket.
Itt az első felvétel, amit a világító dagadócápáról készítettünk.
Egyszerűen csodálatos. Jól kivehető egyedi mintázat:
vannak rajta fluoreszkáló és nem fluoreszkáló területek,
de csillogó pöttyöket is láthatunk,
amik sokkal világosabbak, mint a cápa más részei.
Egyszerűen gyönyörű látvány.
Szerintem legalábbis fenséges volt.
De milyen jelentősége van ennek a cápa szempontjából?
Ők is látják ezeket?
Utánanéztünk a szakirodalomban,
de nem találtunk semmit ennek a fajnak a látásáról.
Elvittem hát egy példányt Ellis Loew-hoz, a Cornell Egyetem szemspecialistájához.
Megtudtuk, hogy ezek a cápák
nagyon pontosan és élesen látnak a kék és zöld tartományban,
feltehetően százszor jobban, mint ahogy mi látunk a sötétben,
de csak a kéket és a zöldet látják.
Így hát ebben a kék világban
elnyelik a kék fényt és zölddé alakítják,
vagyis olyan kontrasztot hoznak létre, amit ők is látnak.
Megvan hát a modellünk,
ami bizonyítja, hogy a cápák jól látják ezeket a mintákat.
Azt is megtudtuk,
hogy a hímek és a nőstények eltérő mintázatúak.
Az utolsó felfedezésünket ettől a helytől alig néhány mérföldre,
a Salamon-szigeteken tettük.
Egy éjszakai merülésen találkoztam az első biofluoreszcens teknőssel.
Vagyis a halaktól és cápáktól eljutottunk a hüllőkig,
és ez is még alig egy hónapja történt.
de azzal szembesít minket, hogy szinte semmit sem tudunk
a cserepesteknősök látásáról.
Elgondolkodtam azon, mennyi mindent kell még megtanulnunk.
Itt a Salamon-szigeteken
már csak néhány ezer termékeny nőstény maradt ebből a fajból.
Ez az egyik legjelentősebb lelőhelyük.
Ebből láthatjuk, mennyire fontos,
hogy megvédjük és megértsük ezeket az állatokat, amíg még itt vannak.
Ami pedig a biofluoreszcenciát illeti,
szerettem volna megtudni, milyen mélységig figyelhető meg ez a jelenség.
Egészen az óceán legaljáig?
Ehhez már tengeralattjáróra volt szükségünk,
amit elöl speciális kék lámpákkal szereltünk fel.
Leereszkedtünk,
és észrevettünk valami fontosat:
amint elérjük az 1000 méteres mélységet,
a jelenség megszűnik.
Lent, 1000 méter alatt már nincs biofluoreszcens tengeri élet –
szinte semmi nincs, csak sötétség.
Ez tehát egy viszonylag felszínközeli jelenség.
1000 méter alatt
a biolumineszcens zóna következik:
itt ugyanis tíz állatból kilenc
saját, villogó, pislákoló fényt bocsát ki.
Mikor megpróbáltam mélyebbre jutni,
belebújtam ebbe a búvár overallba.
Egyesek szerint úgy néztem ki, mintha Cousteau-t ötvözték volna Woody Allennel.
(Nevetés)
Mikor itt körülnéztünk,
azon töprengtem: hogyan tudnánk finoman megvizsgálni az ottani élővilágot.
A felfedezések új korszakába léptünk ugyanis,
és ezen a ponton már nagyon óvatosan,
példamutató módon kell kutatnunk.
Felkértük Rob Woodot, a Harvard Egyetem robotikaprofesszorát,
hogy tervezzen nekünk olyan puha, víz alatt működő robotujjakat,
amelyek képesek finoman megfogni a mélyben élő tengeri lényeket.
A mélytengeri kutatáshoz használt eszközeink többségét ugyanis
a kőolaj- és földgázipar, valamint a katonaság fejleszti,
és mint tudjuk, egyik ágazatnak sem kenyere az óvatosság.
Egyes korallok akár ezer évesek is lehetnek.
Nem lehet csak úgy odamenni, és egy nagy markolókanállal nekik rontani.
Az álmom valami ilyesmi volt.
Itt vagyok éjszaka egy tengeralattjáróban.
Van erővisszacsatolásos kesztyűm,
és szépen felállíthatok egy labort a tengeralattjáróm előtt,
ahol a ruganyos robotujjak
finoman összeszedik és üvegekbe helyezik, amit kell,
mi pedig megvizsgálhatjuk ezeket.
Térjünk most vissza ahhoz, hogyan használható fel mindez a gyakorlatban.
Itt egy élő agyat látnak,
melyben fluoreszcens tengeri élőlények,
ez esetben halak és medúzák DNS-ét felhasználva világítjuk meg
az agyban kialakuló kapcsolatokat.
Érdekes, hogy itt is az RGB színskálát használjuk,
mivel ez jobban megfelel az emberi képalkotásnak:
így jobban látjuk az agyat.
Még elképesztőbb,
hogy közeli kollégám, Vincent Pieribone, a Yale munkatársa,
olyan fluoreszcens fehérjét tervezett és hozott létre,
amely reagál az áramerősségre.
Így akár egyetlen neuron aktivitását is megfigyelheti.
Most tehát lényegében a tudatra nyíló kaput látják,
amit tengeri élőlények nyitottak meg számunkra.
Ezzel vissza is térnék a nézőpont és a kapcsolódás problémájához.
Messze az űrből
univerzumunk úgy néz ki, mint egy emberi agysejt.
Mi meg itt vagyunk, az óceán mélyén,
és olyan tengeri élőlényeket, olyan sejteket fedezünk fel,
amelyek megvilágíthatják az emberi elme működését
Remélem, hogy ezzel a tudással a birtokunkban megérthetjük
az élet mindenen átívelő szövevényes kapcsolódásait,
és fel tudjuk mérni, mi minden van még rejtve előlünk.
Feltéve, hogy megőrizzük óceánjaink egészségét.
Köszönöm.
(Taps)