Om jag sa att detta är bilden av sann lycka,
skulle ni säga att jag är galen?
Jag klandrar er inte,
för varje gång jag ser den här arktiska selfien, ryser jag.
Jag vill berätta om det här fotografiet.
Jag simmade omkring på Lofoten i Norge,
just ovanför polcirkeln,
och vattnet var på gränsen till att frysa.
Luften? Uppfriskande med köldfaktor -10,
och jag kunde bokstavligt talat känna hur blodet lämnade mina händer,
fötter och mitt ansikte för att försöka skydda mina inre organ.
Jag hade aldrig varit så kall förut.
Men trots svullna läppar, insjunkna ögon och blossande röda kinder,
har jag upptäckt att den här platsen är ett ställe där jag känner djup lycka.
När det gäller smärta, sa psykologen Brock Bastian det bäst när han skrev,
"Smärta är en slags genväg till medvetenhet.
Den gör oss plötsligt medvetna om allt runtom oss.
Den drar oss brutalt in
i en virtuell sensorisk medvetenhet om världen, väldigt likt meditation."
Om huttrande är en slags meditation, skulle jag nog se mig själv som munk.
(Skratt)
Innan vi går in på varför
någon någonsin skulle vilja surfa i iskallt vatten,
skulle jag vilja ge er lite perspektiv
på hur en dag i mitt liv kan se ut.
(Musik)
(Video) Man: Jag vet att vi hoppas på bra vågor,
men ingen trodde nog att det där skulle hända.
Jag kan inte sluta skaka.
Jag är så kall.
(Musik)
(Applåder)
Chris Burkard: Så, surfingfotograf, okej?
För att vara ärlig vet jag inte ens om det är en riktig titel.
Mina föräldrar tyckte i alla fall inte det när jag som 19-åring talade om
att jag sagt upp mig för att jaga drömkarriären:
blå himmel, varma tropiska stränder och solbränna året runt.
Det var grejen för mig, livet kunde inte bli bättre.
Svettas, fota surfare på exotiska platser.
Det fanns bara ett problem.
Ju mer jag reste till dessa exotiska platser,
desto mindre tillfredsställande blev det.
Jag hade sökt äventyr, och det jag hittade var slentrian.
Saker som wifi, TV, fina middagar och ständig mobiltäckning,
som för mig var typiska turistfällor
i och utanför vattnet,
och det dröjde inte länge innan jag började känna mig kvävd.
Jag började längta efter öde, öppna ytor,
så jag gav mig ut på jakt efter platser som andra hade avfärdat
som för kalla, för avlägsna och för farliga att surfa på,
och utmaningen fascinerade mig.
Jag startade detta personliga korståg mot det vardagliga,
för om det är en sak jag har insett,
så är det att alla karriärer,
även en som verkar så glamorös som surfingfotografering,
riskerar att bli enformig.
Så på min jakt efter att bryta monotonin, insåg jag någonting:
Det är bara en tredjedel av världens oceaner som är varma,
och de finns bara i en smal remsa kring ekvatorn.
Så om jag skulle hitta perfekta vågor,
skulle det förmodligen vara på någon kall plats,
med notoriskt stormiga hav,
och det var precis där jag började leta.
Det var min första resa till Island,
och jag kände att jag hittade precis det jag letade efter.
Jag förbluffades av landskapets naturliga skönhet,
men det mest otroliga var att vi hittade perfekta vågor
i en så avlägsen och oländig del av världen.
Vid ett tillfälle kom vi till stranden
och upptäckte att enorma stycken av is hade hopat sig längs stranden.
De skapade en barriär mellan oss och vågorna,
och vi fick slingra oss genom det som i en labyrint
bara för att komma till startläget, och när vi väl kom dit
knuffade vi undan isklumpar för att försöka nå vågorna.
Det var en otrolig upplevelse, något jag aldrig kommer att glömma,
för mitt i dessa hårda förhållanden,
kändes det som att jag hade råkat hitta en av de sista tysta platserna,
där jag hittade en klarhet och förbindelse till världen
som jag visste att jag aldrig skulle hitta på en fullproppad strand.
Jag var fast, jag var fast. (Skratt)
Jag tänkte ständigt på kallt vatten,
och från den stunden
fokuserade jag min karriär på sådana hårda och oförlåtande miljöer,
och det tog mig till platser som Ryssland, Norge, Alaska, Island, Chile,
Färöarna och många andra däremellan.
En av favoritgrejerna med dessa platser
var utmaningen och kreativiteten som krävdes för att ta sig dit:
timmar, dagar, veckor på Google Earth
för att hitta någon avlägsen remsa av strand eller rev som vi kunde nå.
Och när vi väl kom dit var fordonen lika kreativa: snöskotrar,
sexhjuliga sovjetiska militärfordon,
och några ostrukturerade helikopterturer.
(Skratt)
Helikoptrar skrämmer mig förresten.
Det var en särskilt skumpig båttur
längs Vancouver Island-kusten till ett avlägset surfställe,
där det slutade med att vi hjälplöst såg på från vattnet
när björnar förstörde vår lägerplats.
De gick iväg med vår mat och bitar av vårt tält,
de gjorde tydligt att vi var längst ner i näringskedjan
och att detta var deras plats, inte vår.
Men för mig var den resan
ett bevis på vildheten jag bytt ut turiststränderna mot.
Men det var inte förrän jag reste till Norge - (Skratt) -
som jag verkligen lärde mig att uppskatta kylan.
Det här är platsen
där några av de största och mest våldsamma stormarna i världen
får enorma vågor att slå in hårt mot kustlinjen.
Vi var i en liten, avlägsen fjord just ovanför polcirkeln.
Det bodde fler får än människor där,
så det fanns ingen hjälp att få om vi skulle behöva det.
Jag var i vattnet och fotade surfare
när det började snöa.
Och så började temperaturen att sjunka.
Jag sa till mig själv, det finns inte på kartan att du går ur vattnet.
Du har rest så här långt och det här är precis vad du har väntat på:
iskallt och perfekta vågor.
Och trots att jag inte ens kunde känna fingret på avtryckaren,
visste jag att jag skulle vara kvar.
Så jag gjorde det jag kunde, skakade av mig.
Men det var då jag kände
vinden som svepte genom dalen mot mig,
och det som började som lätt snöfall blev snabbt till full snöstorm,
och jag började tappa orienteringen.
Jag visste inte om jag drev ut mot havet eller mot stranden,
och allt jag kunde urskilja var det svaga ljudet av fiskmåsar
och brytande vågor.
Jag visste att platsen var beryktad för att sänka skepp och krascha plan,
och medan jag flöt omkring där ute, började jag bli lite nervös
I själva verket flippade jag ut helt -
(Skratt) - jag var på gränsen till hypotermi,
och mina vänner fick så småningom hjälpa mig upp ur vattnet.
Jag vet inte om det var delirium,
men de sa till mig senare
att jag log hela tiden.
Det var på den resan,
och förmodligen just den upplevelsen som gjorde att jag började känna
att varje fotografi är ovärderligt,
för plötsligt, i den stunden, var det något jag tvingades förtjäna.
Och jag insåg att allt detta huttrande faktiskt hade lärt mig något:
Det finns inga genvägar till lycka i livet.
Allt som är värt att sträva efter, kommer att kräva att vi lider
lite grann,
och det lilla lidande jag utstod för mitt fotograferande,
gav ett mervärde till mitt arbete som var mycket mer meningsfullt
än att bara försöka fylla ut sidorna i en tidning.
För jag gav en bit av mig själv på dessa platser,
och det jag tog med mig
var den känsla av tillfredsställelse som jag alltid hade letat.
Så jag ser tillbaka på den här bilden.
Det är lätt att se frusna fingrar och kalla våtdräkter
och till och med kampen som krävdes för att komma dit,
men det jag ser mest av allt, är lycka.
Tack så mycket.
(Applåder)