Ako bih vam rekao da je ovo radostan izraz lica,
da li biste me nazvali ludim?
Ne bih vam zamerio,
jer svaki put kad pogledam ovaj arktički selfi, malo zadrhtim.
Želim da vam kažem nešto o ovoj fotografiji.
Plivao sam na Lofotskim ostrvima u Norveškoj,
na obodu arktičkog kruga
i voda je bila oko tačke mržnjenja.
A vazduh? Oštrih minus 10 stepeni,
i mogao sam bukvalno da osetim kako mi krv otiče iz šaka,
stopala i lica, i juri da zaštiti vitalne organe.
Najveća hladnoća koju sam ikada osetio.
Ali čak i sa oteklim usnama, upalim očima i crvenim obrazima
shvatio sam da na ovom mestu mogu da osetim veliko zadovoljstvo.
Što se tiče bola, psiholog Brok Bastian
ga je verovatno najbolje definisao kad je napisao:
"Bol je neka vrsta prečice za stanje svesnosti.
On čini da iznenada postanemo svesni svega u okruženju.
Uvlači nas brutalno
u virtuelnu čulnu svesnost o svetu, vrlo slično meditaciji."
Ako je drhtavica oblik meditacije, onda bih ja bio monah.
(Smeh)
Pre nego što se zapitamo
zašto bi iko želeo da surfuje u ledenoj vodi,
voleo bih da vam malo dočaram
kako jedan dan u mom životu može izgledati.
(Muzika)
(Video) Čovek: Jeste da smo se nadali dobrim talasima,
ali mislim da niko nije pomislio da će se to i desiti.
Ne mogu da prestanem da se tresem.
Užasno mi je hladno.
(Muzika)
(Aplauz)
Kris Barkard: Znači, fotograf surfa?
Iskreno, ne znam ni da li je to pravo zanimanje.
Moji roditelji su definitivno mislili da nije
kad sam im sa 19 godina rekao da napuštam posao zbog tog sna:
plavo nebo, tropske plaže i preplanulost preko cele godine.
Za mene je to bilo to. Nije postojao bolji život.
Preznojavanje, slikanje surfera na egzotičnim turističkim destinacijama.
Ali postojao je jedan problem.
Što sam više vremena provodio putujući na ove egzotične lokacije,
to mi je izgledalo manje zadovoljavajuće.
Krenuo sam tražeći avanturu, a nalazio sam samo rutinu.
To su bile stvari kao vaj-faj, televizija, večere i stalna mobilna veza
koje su za mene bile karakteristike turističkih mesta
na moru i onih koja nisu na moru
i vrlo brzo, to je počelo da me guši.
Počeo sam da žudim za divljim i otvorenim prostorima
i tako sam krenuo da tražim mesta koja su drugi otpisali
kao suviše hladna, zabačena i opasna za surfovanje
i taj izazov me je zaintrigirao.
Krenuo sam u neku vrstu
ličnog krstaškog pohoda protiv svakodnevice,
jer ako sam nešto shvatio,
to je da za svako zanimanje,
čak i za ono naizgled glamurozno kao što je fotografija surfa,
postoji opasnost da postane monotono.
Tako da sam u svojoj potrazi za razbijanjem monotonije nešto shvatio:
samo je oko trećine Zemljinih okeana toplo,
i to samo onaj uzak pojas oko ekvatora.
Znači da, ako hoću da nađem savršene talase,
to će verovatno biti negde gde je hladno,
gde su mora ozloglašeno burna,
i upravo sam tamo počeo da tražim.
I na svom prvom putovanju na Island,
osetio sam da sam našao upravo ono što sam tražio.
Bio sam zadivljen prirodnom lepotom pejzaža,
ali najvažnije, nisam mogao da verujem da smo našli savršene talase
u tako zabačenom i surovom delu sveta.
U jednom momentu, došli smo na plažu
i zatekli ogromne komade leda na obali.
Preprečili su nam put ka surfovanju
i morali smo da ih zaobilazimo kao u lavirintu
da bismo prošli,
i kad smo stigli,
sklanjali smo u ih stranu pokušavajući da stignemo do talasa.
To je bilo neverovatno iskustvo koje nikad neću zaboraviti,
jer usred tih teških uslova,
osećao sam kao da sam nabasao na jedno od poslednjih mirnih mesta,
negde gde sam našao jasnoću i povezanost sa svetom
koju, znao sam, nikada ne bih našao na pretrpanoj plaži.
Bio sam navučen. (Smeh)
Stalno sam razmišljao o hladnoj vodi
i od tada
moja karijera je fokusirana na ta okrutna i nemilosrdna okruženja
i to me je odvelo na mesta kao što su: Rusija, Norveška, Aljaska, Island, Čile,
Farska ostrva i još mnoga druga mesta.
Jedna od mojih omiljenih stvari u vezi sa ovim mestima
je prosto izazov i kreativnost
koja je potrebna da bi se samo stiglo tamo:
sati, dani, nedelje provedene na Google Earth-u
u lociranju neke zabačene plaže ili grebena na koji možemo da stignemo.
I kad smo stigli tamo, vozila su bila isto tako kreativna:
motorne sanke, transporter sovjetske vojske sa šest točkova
i nekoliko super improvizovanih letova helikopterom.
(Smeh)
Helikopteri me jako plaše, inače.
A ovo je bila jedna posebno neprijatna plovidba brodom
uz obalu ostrva Vankuver do ovog zabačenog mesta za surf,
gde smo završili bespomoćno gledajući iz vode
kako nam medvedi uništavaju kamp.
Odneli su nam hranu i delove šatora
dajući nam do znanja da se nalazimo na dnu lanca ishrane
i da je to njihovo mesto, a ne naše.
Ali meni je to putovanje
pokazalo divljinu kojom sam zamenio turističke plaže.
Ali tek kad sam otputovao u Norvešku - (Smeh) -
naučio sam da stvarno cenim hladnoću.
Ovo je mesto
gde neke od najvećih i najžešćih oluja na svetu
prave ogromne talase koji se razbijaju o obalu.
Bili smo u ovom malom, zabačenom fjordu na obodu arktičkog kruga.
Tamo je veća populacija ovaca nego ljudi
i ako bi nam trebala pomoć, ne bismo mogli da je nađemo.
Bio sam u vodi fotografišući surfere
i počeo je da pada sneg.
A onda je temperatura počela da pada.
Rekao sam sebi: "Nema šanse da izađeš iz vode.
Putovao si ovoliko dugo i ovo je ono što si čekao:
ledeni uslovi sa savršenim talasima."
Iako nisam osećao prst da bih pritisnuo okidač,
znao sam da nema šanse da izađem.
Tako da sam radio šta god sam mogao, protresao ruke.
Ali u tom momentu sam osetio
nalet vetra kroz dolinu
i ono što je počelo kao susnežica ubrzo je postalo prava mećava
i počeo sam da gubim osećaj za to gde se nalazim.
Nisam znao da li plutam ka otvorenom moru ili ka obali
i sve što sam mogao da razaberem bio je slab zvuk galebova
i talasa koji se razbijaju.
Znao sam da su na ovom mestu tonuli brodovi i padali avioni,
i dok sam plutao, postajao sam malo nervozan.
U stvari, potpuno sam bio izbezumljen -
(Smeh) - i bio sam na granici hipotermije
i moji prijatelji su na kraju morali da mi pomognu da izađem iz vode.
Ne znam da li sam počeo da ulazim u delirijum ili šta već,
ali kasnije su mi rekli
da sam imao osmeh na licu sve vreme.
Upravo sam na ovom putovanju,
i verovatno baš ovom prilikom, počeo da osećam
da je svaka fotografija dragocena,
jer je iznenada u tom momentu,
to bilo nešto što sam bio primoran da dobijem.
I shvatio sam da me je sve to drhtanje nečemu naučilo:
u životu nema prečica za zadovoljstvo.
Svaki vredan cilj zahtevaće od nas da se pomučimo
bar malo,
i to malo muke koju sam imao zbog svoje fotografije
dodalo je vrednost mom radu, što mi je mnogo više značilo
od pukog ispunjavanja stranica časopisa.
Dao sam deo sebe na ovim mestima
i ono sa čim sam otišao
je osećaj ispunjenja koji sam oduvek tražio.
Vraćam se na ovu fotografiju.
Lako je videti smrznute prste i hladne zaštitne kostime
i čak i borbu da se stigne tamo,
ali pre svega, ono što ja vidim je samo zadovoljstvo.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)