Jei pasakyčiau, kad tai buvo tyro džiaugsmo veidas,
ar pavadintumėte mane bepročiu?
Nekaltinčiau jūsų,
nes kas kartą žiūrėdamas į šią arktinę asmenukę, truputį drebu.
Noriu jums šiek tiek papasakoti apie šią fotografiją.
Aš plaukiojau aplink Lofoteno salas Norvegijoje,
pačiame poliaratyje,
ir vandens temperatūra buvo ties užšalimu.
Oras? Gaivus -10 laipsnių šaltukas,
ir tikrąja to žodžio prasme jaučiau, kaip kraujas palieka mano rankas,
pėdas ir veidą, kaip skuba apsaugoti mano gyvybinius organus.
Tai šalčiausia, ką buvau patyręs.
Bet net su ištinusiomis lūpomis, įdubusiomis akimis ir raudonais skruostais
atradau, kad būtent toje vietoje galiu patirti didį džiaugsmą.
Kai kalbame apie skausmą, psichologas Brock Bastian
ko gero nusakė jį geriausiai rašydamas,
„Skausmas yra tam tikras greitas kelias į susitelkimą.
Jis akimirksniu leidžia mums suprasti viską aplinkoje.
Jis grubiai įtraukia mus
į virtualų pasaulio jutimo suvokimą, visai kaip meditacija.
Jei drebėjimas yra meditacijos forma, turėčiau laikyti save vienuoliu.
(Juokas.)
Prieš kalbėdami, kodėl
kas nors norėtų plaukti banglente labai šaltame vandenyje,
norėčiau pasidalinti maža perspektyva,
kaip gali atrodyti mano gyvenimo diena.
(Muzika.)
(Video) Vyras: Turiu omeny, žinau, mes tikėjomės gerų bangų,
bet nemanau, kad kas pagalvojo, kas nutiks.
Negaliu nustoti drebėjęs.
Man taip šalta.
(Muzika.)
(Plojimai.)
Chris Burkard: Taigi, banglentininkų fotografas, tiesa?
Tiesą sakant, nežinau, ar tai tikras pareigų pavadinimas.
Mano tėvai tikrai taip nemanė,
kai pasakiau jiems 19 metų, kad metu savo darbą dėl svajonių karjeros:
mėlynas dangus, šilti tropikų paplūdimiai ir įdegis, kuris neišblunka visus metus.
Turiu omeny, man tai buvo svajonė. Gyvenimas negalėjo būti geresnis.
Prakaituoti, fotografuoti banglentininkus egzotiškose turistų pamėgtose vietose.
Bet buvo viena problema.
Matote, kuo daugiau laiko keliaudavau į šias egzotiškas vietas,
tuo mažiau tai džiugino.
Aš išsiruošiau siekti nuotykių, bet radau tiktai rutiną.
Tai buvo dalykai kaip Wi-Fi, TV, puikūs pietūs ir nuolatinis mobilus ryšys,
kas man buvo labai lankomų vietų spąstai,
vandenyje ir iš jo išlipus,
ir netrukus pradėjau jaustis dusinamas.
Pradėjau trokšti laukinių, atvirų erdvių
ir aš susiruošiau rasti tokias vietas, kurias kiti buvo nurašę,
kaip per šaltas, per tolimas ir per daug pavojingas gaudyti bangas,
ir šis iššūkis mane sudomino.
Pradėjau šitą asmeninį kryžiaus žygį prieš kasdienybę,
nes, jei ir buvo vienas dalykas, kurį supratau,
tai, kad bet kuri karjera,
net ir ta, atrodanti žavingai, kaip banglentininkų fotografija,
gali tapti monotoniška.
Taigi ieškodamas, kaip išvengti monotonijos, supratau viena:
tik viena trečioji Žemės vandenynų yra šilti
ir tai tėra plona juosta ties pusiaujumi.
Taigi, jei surasiu puikias bangas,
jos tikriausiai bus ten, kur šalta,
kur jūros yra audringos,
ir būtent ten aš pradėjau ieškoti.
Tai buvo mano pirma kelionė į Islandiją,
kur pajutau, kad radau tai, ko ieškojau.
Buvau priblokštas kraštovaizdžio grožio,
bet svarbiausia, negalėjau patikėti, kad mes radome puikias bangas
tokioje tolimoje ir atšiaurioje pasaulio dalyje.
Tuomet nuėjome į paplūdimį
ir radome didžiulius ledo gabalus, riogsančius ant kranto.
Jie sudarė barjerą tarp mūsų ir bangų mūšos,
ir mums teko brautis per jį, kaip per labirintą,
kad išeitume vienas paskui kitą.
Ir kai ten atsidūrėme,
mes stūmėme šalin šiuos ledo gabalus, norėdami patekti į bangas.
Tai buvo nepaprasta patirtis, kurios niekada nepamiršiu,
nes sunkių sąlygų apsuptyje
pajutau, kad užkliuvau už vienos paskutinių tylių vietų
kažkur, kur atradau aiškumą ir ryšį su pasauliu,
kokį, žinojau, niekada nebūčiau radęs pilname paplūdimyje.
Pagavau kablį. Pagavau kablį. (Juokas.)
Šaltas vanduo buvo nuolat mano mintyse,
ir nuo to momento
mano karjera susitelkė ties žvarbiomis ir negailestingomis aplinkomis,
ir nuvedė mane į vietas, kaip Rusija, Norvegija, Aliaska, Islandija, Čilė,
Farerų salos ir daugelį kitų vietų.
Vienas mano mėgiamiausių dalykų šiose vietose
buvo paprasčiausias iššūkis ir kūrybiškumas, kaip ten nusigauti:
valandos, dienos, savaitės su „Google Earth“,
bandant nustatyti bet kokį atokų paplūdimį ar rifą.
Ir vos ten atsidūrus, išskirtinės buvo ir transporto priemonės:
sniegomobiliai, šešiaračiai sovietiniai pajėgų sunkvežimiai
ir keli itin padriki skrydžiai malūnsparniu.
(Juokas.)
Beje, malūnsparniai mane gąsdina.
Buvo vienas ypač kratantis plaukimas laivu
nuo Vankuverio salos kranto į tolimą banglenčių vietą,
kur galiausiai bėjegiai iš vandens žiūrėjome, kaip
meškos siaubė mūsų stovyklavietę.
Jos nuėjo su mūsų maistu ir palapinių skiautėmis,
aiškiai leisdamos suprasti, kad buvome mitybos grandinės apačioje
ir tai buvo jų vieta, ne mūsų.
Bet man ši kelionė
buvo laukiniškumo liudijimas, į kurį iškeičiau turistinius paplūdimius.
Taip buvo, kol nenuvykau į Norvegiją – (juokiasi) –
kur aš tikrai išmokau vertinti šaltį.
Taigi čia vieta,
kur vienos didžiausių ir vienos stipriausių audrų pasaulyje
bloškia milžiniškas bangas, dūžtančias į krantą.
Mes buvome šiame nedideliame, atokiame fjorde, pačiame poliaratyje.
Jame avių populiacija buvo didesnė nei žmonių,
taigi prireikus pagalbos, jos nebūtume sulaukę.
Buvau vandenyje, fotografavau banglentininkus,
ir pradėjo snigti.
Temperatūra pradėjo kristi.
Pasakiau sau, nėra jokios galimybės išlipti iš vandens.
Tu nukeliavai visą šį kelią, ir tai yra būtent tai ko laukei:
šąlantis oras ir puikios bangos.
Ir, nors nejutau savo piršto, spaudžiančio fotoaparato užraktą,
žinojau, kad aš nesitrauksiu.
Taigi dariau viską, ką galėjau. Aš tai nusipurčiau.
Bet esmė ta, kad pajutau,
kaip vėjas pralėkė slėniu ir bloškė mane,
ir, kas iš pradžių tebuvo lengvas snyguriavimas, greitai tapo pūga,
aš pradėjau prarasti nuovoką, kur esu.
Nežinojau, ar aš dreifavau į jūrą ar link kranto,
tegirdėjau žuvėdrų ir
lūžtančių bangų atgarsius.
Žinojau, kad ši vieta turi skęstančių laivų ir krentančių lėktuvų reputaciją,
ir, kol aš ten plūduriavau, pradėjau truputį nervintis.
Tiesą sakant, krausčiausi iš proto –
(juokiasi) – ir aš buvau arti hipotermijos,
ir galiausiai mano draugams teko traukti mane iš vandens.
Ir nežinau, ar tai buvo kliedėjimas, ar kas,
bet vėliau jie man pasakė,
kad aš visą laiką šypsojausi.
Tai buvo ta kelionė ir
greičiausiai konkretus atvejis, kai pradėjau jausti,
kad kiekviena nuotrauka yra brangi,
dėl viso to akimirkos netikėtumo tai buvo kažkas, ko siekiau.
Supratau, visas šis drebėjimas mane kai ko išmokė:
gyvenime nėra trumpo kelio į džiaugsmą.
Viskas, ko verta siekti, pareikalaus trupučio kančios,
tik trupučio,
ir tas menkas kentėjimas, kurį patyriau dėl fotografijos,
pridėjo mano darbui vertės, man tai buvo reikšmingiau,
nei tik bandymas užpildyti žurnalų puslapius.
Matote, šiose vietose aš įdėjau savęs,
ir aš nuėjau
su pilnatvės jausmu, kurio visada ieškojau.
Taigi vis žiūriu į šią nuotrauką.
Lengva pamatyti sušalusius pirštus ir šaltą kostiumą,
ir netgi pastangas ten patekti,
bet daugiausia aš matau džiaugsmą.
Labai dėkoju.
(Plojimai.)