Ha azt mondom nektek, hogy ez a felhőtlen boldogság arca,
őrültnek gondoltok ugye?
Nem is hibáztatlak ezért,
mert ha ránézek erre a sarkvidéki selfie-re, beleborzongok egy kicsit.
Mesélek egy kicsit erről a fényképről.
Norvégiában a Lofoten szigeteknél úszkáltam,
az Északi-sarkkör-nél
és a víz fagypont körüli volt.
A levegő? Szeles -10 fok
és úgy éreztem a vér kimegy a kezeimből,
lábaimból és arcomból, mozogtam, hogy megvédjem szerveimet.
Ez volt életem leghidegebb pillanata.
De a megdagadt ajkak, beesett szemek és kipirult arc ellenére,
úgy éreztem ez itt az a hely, ahol megtalálhatom a felhőtlen boldogságot.
Ha már a fájdalomról van szó, talán Brock Bastian pszihológusnak
volt igaza, amikor azt írta:
"A fájdalom egyfajta rövidítés a tudatosság felé.
Hirtelen a környezet egészéről tudomást szerzel.
Brutálisan bevonz
az érzékelésben rejlő tudatosság felé, pont mint a meditáció."
Ha a didergés egyfajta meditáció, akkor egy szerzetesnek tartom magamat.
(Nevetés)
Mielőtt belemennénk a miértekbe,
szeretne bárki valaha jéghideg vízben szörfözni?
Szeretnék egy kis betekintést nyújtani,
hogyan is nézhet ki egy nap az életemből.
(Zene)
(Videó) Haver, tudom, hogy a megfelelő hullámokra vártunk,
de nem gondolom, hogy bárki sejthette, hogy ez fog történni.
Nem tudom abbahagyni a remegést.
Nagyon fázom.
(Zene)
(Taps)
Chris Burkard: Szóval, szörf fotós, ugye?
Hogy őszinte legyek, nem is tudom, hogy ez egy valódi munkastátusz-e.
A szüleim határozottan nem úgy gondolták,
amikor 19 évesen elmondtam nekik, hogy otthagyom az állásom ezért az életpályáért:
kék ég, meleg trópusi strandok és az egész évben tartó barnaság.
Úgy értem, nekem ez volt az. Az élet nem is lehetne ennél szebb.
Türelmesen kivárni, szörfösöket filmezni ezeken az egzotikus nyaralóhelyeken.
De ott volt ez a probléma.
Minél többet utaztam ezekre az egzotikus helyekre,
annál kevésbé tűnt örömtelinek.
Kaland keresésre indultam, de csak a szokásos rutint találtam.
Az olyan dolgok, mint a wi-fi, a tévé, egy elegáns vacsora vagy a folyamatos térerő
számomra az erősen elturistásodott helyek csapdái voltak,
a vízben és a szárazföldön egyaránt,
és nem telt sok időbe, hogy fojtogatni kezdjen.
Ellenállhatatlan vágyat éreztem a természet vad, nyitott terei iránt,
tehát olyan helyek keresésére indultam, melyekről mások úgy gondolták,
túl hidegek, túl távoliak és túl veszélyesek a szörföléshez,
és ez a kihívás kíváncsivá tett.
Elkezdtem ezt a földhözragadtsággal szembeni keresztes hadjáratot
mert egy dologra rájöttem,
méghozzá, hogy bármilyen karriernek
akár egy olyan látszólag elbűvölőnek is, mint a szörf fotózás
megvan a veszélye, hogy monotonná váljék.
Szóval, a monotonitás elkerülésére tett kutatás ráébresztett, hogy
A föld óceánjainak csupán egyharmada meleg vizű
és ez igazándiból csak egy vékony sáv az Egyenlítő körül.
Szóval, ha a tökéletes hullámokat akartam megtalálni,
valószínűleg valami hideg helyre kellett mennem,
ahol a tengerek közismerten zordak,
és tulajdonképpen ez az, ahol elkezdtem keresgélni.
Az első utam Izlandra vezetett,
ahol úgy éreztem, megtaláltam amit kerestem.
Messzire repített a vidék természetes szépsége,
de a legfontosabb, el sem hittem, hogy megtaláltuk a tökéletes hullámokat
a világ ezen távoli és zord részében.
Egyszer, amikor lementünk a partra
hatalmas jégdarab halmokat fedeztünk fel a partvonalon.
Ezek válaszfalat képeztek közöttünk és a tajték között,
és úgy kellett átjutnunk ezen, mint egy labirintuson
csak azért, hogy felsorakozhassunk.
És amikor odaértünk,
félretoltuk ezeket a jégdarabokat, hogy elérjük a hullámokat.
Hihetetlen élmény volt, olyan amit sosem fogok elfelejteni,
mert ezen kíméletlen körülmények között
úgy éreztem, rábukkantam ez egyik utolsó megnyugtató helyre
ahol megtalálom a világosságot és a kapcsolatot a világgal,
amit tudtam, hogy nem lelhetek meg egy zsúfolt strandon.
Magával ragadott, a rabja lettem. (Nevetés)
Folyamatosan a hideg vízen járt az eszem
és ettől a pillanattól kezdve,
a karrierem ezekre a kíméletlen és könyörtelen környezetekre koncentrált
és így kerültem Oroszországba, Norvégiába, Alaszkába, Izlandra, Chile-be
a Feröer-szigetekre és közben sok más helyre.
És az egyik kedvencem ezekkel a helyekkel kapcsolatban
szimplán az eljutásban rejlő kihívás és a kreativitás.
Órákat, napokat, heteket töltöttem a Google Earth-el,
a kitűzött távoli partszakasz vagy zátony pontos meghatározásával.
És amikor végre odajutottunk, a járművek hasonlóan kreatívak voltak:
hószán, hatkerekű szovjet csapatszállító
és egy pár szuper helikopteres repülés.
(Nevetés)
Mellesleg a helikopterek nagyon rémisztőek számomra.
Volt ez a különösen hepehupás hajóút
fent a Vancouver szigetek partvidékén erre a távoli szörf helyszínre,
ahol végül a vízről tehetetlenül figyeltük,
ahogy a medvék lerombolják a táborhelyünket.
Elsétáltak az ételünkkel és a sátraink darabjaival
tisztán tudtunkra adva, hogy a tápláléklánc alján vagyunk
és ez az ő helyük, nem a miénk.
De számomra ez az út
bizonyítéka volt a vadságnak, amire a turistás strandokat elcseréltem.
Vagyis addig nem, míg el nem utaztam Norvégiába --(Nevetés)--
ahol ténylegesen megtanultam értékelni a hideget.
Szóval ez az a hely,
ahol a világ egyik legnagyobb és leghevesebb viharai
hatalmas hullámokkal csapnak le a partvonalra.
Egy pici távoli fjord-on voltunk az Északi-sarkkörön belül,
ahol több juh él mint ember,
tehát segítséget sehol sem találtunk volna.
A vízben voltam, fotóztam a szörfösöket
és elkezdett esni a hó.
Aztán a hőmérséklet esni kezdett
és azt mondtam magamnak, esély sincs arra, hogy a vízből kikerülj.
Idáig utaztál és pontosan ez az amire vártál:
fagyos hideg körülmények, tökéletes hullámok.
És bár nem éreztem, hogy az ujjaim megnyomják a kioldógombot,
tudtam, hogy nem fogok kiérni.
Szóval tettem amit tudtam. Minden mindegy volt.
De ez volt az a pont, ahol éreztem,
ahogy a szél átömlik a völgyön és megcsap,
és ami enyhe hóesésnek indult hamar teljes hóviharrá nőtt,
és kezdtem elveszteni az érzékeimet, hogy hol is vagyok.
Nem tudtam, hogy a nyílt tenger felé vagy a part felé sodródom,
csak a sirályok halvány hangját tudtam kivenni
és a hullámok robaját.
Tudtam, hogy ez a hely az elsüllyedt hajókról és lezuhant repülőgépekről ismert
és ahogy ott lebegtem, egy kicsit ideges lettem.
Valójában, teljesen kiborultam --
(Nevetés) -- a hipothermia határán voltam.
Végül a barátaim segítettek ki a vízből.
Nem tudom, hogy egy önkívületi állapot köszöntött-e be, vagy mi,
de később azt mondták, hogy
az egész idő alatt mosoly volt az arcomon.
Ez volt az a kirándulás
és valószínűleg a konkrét tapasztalat ahol igazán kezdtem úgy érezni
hogy az összes fotó értékes volt,
mert hirtelen, abban a pillanatban ez volt az, amit el kellett érnem.
És rájöttem, ez a didergés tanított nekem valamit:
Az életben nincs rövidítés az öröm felé.
Minden, amiért érdemes küzdeni, megkíván egy kis szenvedést,
csak egy kicsit.
És ez a kis szenvedés, amit a fényképeimért tettem
értéket adott a munkámhoz, ami sokkal többet jelentett számomra
mint betölteni egy magazin lapjait.
Egy kis darabot hagytam magamból ezeken a helyeken
és amit magammal hoztam
az a beteljesülés érzése volt, amit mindig is kerestem.
Szóval visszanézek erre a fényképre.
Könnyen láthatóak a fagyott kezek és a hideg búvárruha
és még a harc is, csak azért hogy ott legyek.
De összességében én csak az örömöt látom.
Köszönöm szépen.
(Taps)