Ako vam kažem da je ovo izraz čiste sreće,
biste li me nazvali ludim?
Ne krivim vas,
jer svaki put kada pogledam ovaj arktički selfie, malo protrnem.
Želim vam reći nešto o ovoj fotografiji.
Plivao sam oko Lofotenskih otoka u Norveškoj,
unutar arktičkog kruga,
i voda se smrzavala.
Zrak? Svježih -10 s vjetrom
i doslovce sam mogao osjetiti kako mi krv želi napustiti ruke,
noge i lice kako bi zaštitila vitalne organe.
Nikada mi nije bilo hladnije.
Ali čak i s naotečenim usnama, ispijenih očiju i ružičastih obraza,
shvatio sam da je ovo mjesto gdje pronalazim veliku radost.
Kada se radi o boli, psiholog Brock Bastian
je vjerojatno bio u pravu kada je napisao:
"Bol je na neki način prečac do pozornosti.
Odjednom postanemo svjesni svega u okolini.
Brutalno nas uvuče u
virtualno čulnu svjesnost svijeta kao i meditacija."
Ako je drhtanje oblik meditacije, tada se smatram redovnikom.
(Smijeh)
Sad, prije nego krenemo s
razlozima zašto bi itko želio surfati u ledeno hladnoj vodi,
volio bih vam dati perspektivu
kako izgleda jedan dan u mom životu.
(Glazba)
(Video) "Znam da smo se danas nadali dobrim valovima,
ali nitko nije mislio da će se ovo dogoditi.
Ne mogu se prestati tresti.
Tako mi je hladno."
(Glazba)
(Pljesak)
Znači, surferski fotograf?
Ne znam je li to naziv za pravi posao, da budem iskren.
Moji roditelji definitivno to nisu mislili
kada sam im s 19 godine rekao da ću ostavit posao kako bi krenuo za snom:
plava neba, tople tropske plaže i tamna koža tijekom cijele godine.
Mislim, meni je to bilo to. Život nije mogao biti bolji.
Nervoza, fotkanje surfera u egzotičnim destinacijama.
Ali postojao je jedan problem.
Vidite, što sam više putovao u te egzotične lokacije,
manje su mi zadovoljstva donosile.
Tražio sam avanturu, a nalazio samo rutinu.
Wi-fi, TV, fina klopa i konstantna mobilna povezanost
su meni bile klopke mjesta preplavljenih turistima,
izvan i u vodi,
i nije dugo trajalo da me to počne gušiti.
Počeo sam žuditi za divljim, otvorenim prostorima
i tako sam počeo tražiti mjesta koja su drugi otpisali kao
previše hladne, previše daleke i previše opasne za surfanje,
i taj izazov me zaintrigirao.
Krenuo sam u taj osobni križarski rat protiv svakodnevice,
jer ako sam išta shvatio,
je da svaka karijera,
čak i ona naizgled glamurozna, surferskog fotografa,
može postati monotona.
U mojoj potrazi za razbijanjem monotonije, shvatio sam da
je samo jedna trećina Zemljinih oceana topla,
radi se o uskom pojasu oko ekvatora.
Znači, ako želim pronaći savršene valove,
vjerojatno će to biti negdje gdje je hladno,
gdje su mora zloglasno gruba
i točno ondje sam krenuo s potragom.
Na mom prvom izletu na Island sam
se osjećao kao da sam pronašao točno ono što sam tražio.
Ostao sam zapanjen prirodnom ljepotom pejzaža,
ali što je važnije, nisam mogao vjerovati da smo našli savršene valove
u tako udaljenom i neravnom dijelu svijeta.
Jednom smo na plaži pronašli
ogromne gromade leda nagomilane na obali.
Bile su poput prepreka između nas i surfanja,
pa smo ih zaobilazili kao da smo u labirintu,
samo kako bismo stali u red.
Kada smo stigli tamo,
gurali smo te gromade na stranu kako bismo zajahali valove.
To je bilo nevjerojatno iskustvo, koje nikada neću zaboraviti,
jer sam usprkos okrutnim uvjetima,
osjećao kao da sam pronašao jedno od posljednjih tihih mjesta,
gdje sam pronašao lucidnost i vezu sa svijetom,
koju nikada ne bih našao na plaži prepunoj ljudi.
I navukao sam se. Navukao sam se. (Smijeh)
Hladna voda mi je stalno bila na umu
i od tog trenutka,
fokus moje karijere je taj tip okrutnog okoliša koji ne prašta.
To me odvelo u Rusiju, Norvešku, Aljasku, Island, Čile
Farske otoke i puno mjesta između.
A najdraža stvar kod njih je
sam izazov i kreativnost koju je bilo potrebno uložiti kako bih došao tamo,
sati, dani, tjedni provedeni na Google Earthu,
pokušavajući odrediti neku udaljenu plažu ili greben.
I kada bismo došli tamo, prometala su bila jednako kreativna:
sledovi, šesterokotačni sovjetski nosači trupa
i nekoliko super-škakljivih helikopterskih letova.
(Smijeh)
Inače, helikopteri me straše.
Za vrijeme jedne nezgodne vožnje brodom, uz obalu
otoka Vancouver prema jednom izdvojenom mjestu za surfanje,
gledali smo bespomoćno iz vode
dok su nam medvjedi rasturili kamp.
Odnijeli su nam hranu i komade šatora,
dajući nam do znanja da smo tu mi na dnu prehrambenog lanaca
i da je ovo njihovo mjesto, ne naše.
Ali meni je taj izlet
bio pokazatelj divljine koju sam odabrao umjesto turističkih plaža.
E sad, sve do putovanja u Norvešku, (smijeh)
nisam naučio cijeniti hladnoću.
Ovo je mjesto
gdje jedne od najvećih, najzlokobnijih oluja na svijetu
stvaraju ogromne valove koji razaraju obaju.
Bili smo u ovom sitnom, udaljenom fjordu, unutar Arktičkog kruga.
Ondje je više je ovaca nego ljudi,
i u slučaju da nam je bila potrebna pomoć, teško bismo je našli.
Bio sam u vodi i slikao surfere,
kada je počelo sniježiti.
I temperatura je počela padati.
I rekao sam si da nema šanse da izađem iz vode.
Putovao sam sve do ovdje i ovo je točno ono što sam čekao:
ledeno hladni uvjeti sa savršenim valovima.
Iako nisam mogao niti osjetiti prst kako pritišće okidač,
znao sam da ne izlazim van.
Zato sam činio što sam mogao. Stresao sam se, bilo što.
U tom trenu sam osjetio
nalet vjetra u udolini kako me udara,
a ono što je počelo kao lagano padanje snijega, brzo se pretvorilo u pravu mećavu,
i počeo sam gubiti pojam o tome gdje sam.
Nisam znao plutam li prema moru ili prema obali,
a jedino sam mogao razaznati nejasan zvuk galebova
i valove kako se razbijaju o obalu.
Znao sam da ovo mjesto ima reputaciju potapanja brodova i prizemljivanja aviona,
a dok sam tako plutao, postajao sam pomalo nervozan.
(Smijeh)
Zapravo, potpuno sam ludio,
(smijeh) i bio sam na granici hipotermije(pothlađenosti),
i prijatelji su me morali izvući iz vode.
Ne znam jesam li bio u bunilu ili što,
ali kasnije su mi rekli
da sam čitavo vrijeme imao osmijeh na licu.
Upravo ovo putovanje
i vjerojatno sam se baš zbog ovog iskustva sam počeo osjećati
koliko je svaka fotografija dragocjena,
jer sam odjednom, u tome trenutku, bio prisiljen zaraditi tu fotografiju.
I shvatio sam, svo to drhtenje me zapravo naučio nešto:
u životu ne postoje prečaci za sreću.
Sve što vrijedi slijediti zahtijevati će od vas
da barem malo patite,
a to malo patnje koju sam učinio za svoju fotografiju,
je dalo vrijednost mome radu koja mi je imala puno više smisla
od pukog punjenja stranica časopisa.
Jer, vidite, dao sam dio sebe na tim mjestima,
a otišao sam
s osjećajem ispunjenja koji sam uvijek tražio.
Kada ponovno gledam ovu fotografiju,
lako je vidjeti smrznute prste i hladno odijelo za ronjenje,
čak i borbu kako bismo došli do tamo,
ali prvenstveno vidim zadovoljstvo.
Hvala vam puno.
(Pljesak)