De ce considerăm
că poveștile bărbaților sunt de importanță universală,
iar poveștile femeilor sunt numai despre femei?
Bunica mea a abandonat școala când avea 12 ani.
A avut 14 copii.
Mama mea a abandonat școala la 15 ani.
A fost secretară.
Eu am terminat facultatea, am devenit regizor de teatru,
iar acest progres se datorează unor oameni ce nu-i voi întâlni vreodată,
care au luptat ca femeile să aibă drepturi,
să poată vota, învăța, progresa.
Și sunt hotărâtă să fac același lucru, iar voi sunteți, evident, la fel.
De ce nu?
(Aplauze)
Așa că acum 7 ani am demarat un festival numit WOW (Women Of the World),
iar acum se desfășoară în 20 de țări, pe cinci continente.
Una din aceste țări este Somaliland în Africa.
Așa că am mers acolo anul trecut,
iar o parte a bucuriei de a fi acolo a fost vizita la aceste peșteri:
Peșterile Laas Geel.
Ele conțin unele din cele mai vechi picturi rupestre din lume.
Se crede că au o vechime între 9.000 și 11.000 de ani
Arta:
ceea ce umanitatea a făcut de când a evoluat.
Este despre cum vorbim despre noi,
cum ne înțelegem identitatea,
cum privim ce ne înconjoară,
cum ne descoperim unii pe alții
prin sensul vieților noastre.
De aceea există arta.
Priviți această mică pictură.
Cred că este o fetiță.
M-am gândit că seamănă puțin cu mine când eram mică.
Și m-am întrebat: cine a pictat aceasta figură veselă și tânără?
L-am întrebat pe curatorul peșterilor.
Am spus: „Povestiți-mi de bărbații și femeile care au pictat peșterile”
S-a uitat la mine chiorâș și a spus:
„Nu femeile au făcut aceste picturi.”
I-am răspuns: „S-a întâmplat acum 11.000 de ani.
De unde știți?”
(Râsete)
Iar el a spus: „Femeile nu fac așa ceva.
Bărbații au făcut desenele, nu femeile.”
Nu am fost prea surprinsă,
pentru că este o atitudine pe care am văzut-o mereu,
toată viața ca om de teatru.
Ni se spune că înțelepciunea divină vine printr-un bărbat,
imam, preot, rabin, sfânt.
La fel, ni se spune că geniul creator e masculin,
că un bărbat ne va putea spune cine suntem cu adevărat,
că un bărbat va spune povestea universală pentru noi toți,
în timp ce femeia artist va vorbi doar despre experiențe feminine,
despre problemele femeilor, importante numai pentru ele
și de un interes trecător pentru bărbați, și numai pentru unii bărbați.
Iar acea convingere care ne e transmisă
influențează pregnant dacă suntem gata să credem
că poveștile femeilor chiar contează.
Și dacă nu suntem gata să credem că poveștile femeilor contează,
atunci drepturile femeilor nu contează,
iar schimbarea nu poate veni.
Vreau să vă dau două exemple de povești considerate de o importanță universală:
E.T și Hamlet.
(Râsete)
I-am dus pe cei doi copii ai mei când erau mici -
Caroline avea 8 ani, Robby 5 -
să vadă E.T.
Este o poveste minunată a acestui mic extraterestru
care ajunge într-o familie americană cu o mamă, doi frați și o soră,
dar dorește să meargă acasă.
În plus, niște oameni de știință răi
vor să facă niște experimente pe el și-l caută.
Astfel, copii fac un plan.
Decid să îl ducă înapoi la nava lui cât mai repede posibil,
îl bagă în coșul de la bicicletă și pornesc.
Dar, din nefericire, cei răi află și sunt pe urma lor,
au sirene, au arme,
strigă în portavoce, e înspăimântător,
se apropie de copii,
iar copiii nu vor reuși să scape.
Și, deodată, ca prin magie, bicicleta se ridică în aer,
peste nori,
peste lună,
și îl pot salva pe E.T.
Mă întorc să văd fețele copiilor mei,
iar Robby este în extaz, este acolo cu ei, îl salvează pe E.T,
este un băiat fericit.
Mă uit și la Caroline, iar ea plânge.
O întreb: „Ce s-a întâmplat?”
Răspunde: „Eu de ce nu-l pot salva pe E.T.? Eu de ce nu pot veni?”
Și deodată mi-am dat seama:
acolo nu erau copii;
erau băieți -
toți băieți.
Iar Caroline, care investise atât în E.T.,
nu era invitată să îl salveze și se simțea umilită și disprețuită.
Așa că i-am scris lui Steven Spilberg.
(Râsete) (Aplauze)
I-am spus: „Nu cred că înțelegeți
importanța psihologică a celor întâmplate,
sunteți pregătit să plătiți terapia?
(Râsete)
20 de ani mai târziu nu am primit încă niciun răspuns,
dar îmi păstrez speranța.
(Râsete)
Mi s-a părut însă interesant,
pentru că dacă citești ce intenționa el cu E.T.,
el spune foarte clar:
„Am vrut ca toată lumea să înțeleagă
că este bine să iubim și să acceptăm diferențele.”
Dar cumva el nu a inclus ideea de diferență feminină
în gândirea lui.
S-a gândit că scrie o poveste despre întreaga umanitate.
Caroline s-a gândit că marginaliează
jumătate din umanitate.
El s-a gândit ca scrie o poveste despre bunătatea oamenilor;
ea s-a gândit că este o aventură eroică a băieților.
Iar asta e ceva obișnuit.
Bărbații cred că le-a fost acordat graiul comunicării universale,
dar, desigur, cum să fie așa?
Ei scriu din experiența masculină, prin ochi de bărbat.
Trebuie să reconsiderăm acest lucru.
Trebuie să fim gata să parcurgem toate cărțile, filmele,
toate lucrurile noastre favorite,
și să spunem: „Autorul e, de fapt, un artist bărbat, nu un artist.
Trebuie să vedem că multe din aceste povești
sunt scrise din perpectivă masculină.
Și asta e în regulă,
dar atunci femeile trebuie să aibă 50% din drepturile
pentru scenă, film, roman, creativitate.
Vreau să vă vorbesc despre Hamlet.
A fi sau a nu fi.
Aceasta e întrebarea.
Dar nu e întrebarea mea.
Întrebarea mea este: de ce am fost învățată de tânără
că aceasta este chintesența dilemei umane
și a experienței umane?
Este o poveste minunată,
însă, de fapt, este despre un tânăr înfricoșat că nu va reuși
să fie o figură puternică într-o lume masculină
dacă nu răzbună uciderea tatălui său.
Ne vorbește mult despre sinucidere ca opțiune,
dar realitatea este că persoana care se sinucide, Ofelia,
după ce a fost umilită și abuzată de el,
nu are ocazia să vorbească publicului despre ce simte.
Apoi, după ce termină cu Ofelia, începe cu mama lui,
care a cutezat să se îndrăgostească de unchiul lui și să-i placă sexul.
(Râsete)
Este o poveste minunată,
dar o poveste despre conflictul, dilema, lupta masculină.
Și mi s-a spus că aceasta este povestea oamenilor,
deși avea numai două femei în ea.
Iar dacă nu mă reeduc, voi gândi mereu
că poveștile femeilor sunt mai puțin importante decât ale bărbaților.
O femeie ar fi putut scrie Hamlet, dar ar fi scris-o diferit
și nu ar fi avut recunoaștere globală.
Așa cum spune scriitoarea Margaret Atwood:
„Când un bărbat scrie despre spălatul vaselor, este realism.
Când o femeie scrie despre asta, este o nefericită predispoziție genetică.”
(Râsete)
Acum, acest lucru nu aparține numai trecutului.
Vreau să spun, când eram o tânără fată,
cu dorința arzătoare să devin regizor de teatru,
lectorul meu mi-a spus: „Jude, sunt doar trei regizoare în Anglia:
Joan Knight, care e lesbiană, Joan Littlewood, pensionată
și Buzz Goodbody, care tocmai s-a sinucis.
Care dintre cele trei vrei să fii?”
(Râsete)
Lăsând la o parte ofensa dezgustătoare la adresa lesbienelor,
el voia, de fapt, să mă umilească.
Considera stupid faptul că doream să fiu regizoare.
I-am spus prietenei mele, Marin Alsop, dirijoarea, iar ea a spus,
„Profesorul meu de muzică a spus același lucru.
A spus: „Femeile nu sunt dirijori.”
Dar după toți acești ani, ne-am dovedit valoarea.
Te gândești: „Acum lucrurile stau altfel.”
Mă tem că nu este diferit acum.
Directorul actual al Conservatorului din Paris
a spus de curând: „Este nevoie de multă forță fizică
să dirijezi o simfonie, iar femeile sunt prea slabe.”
(Râsete)
Artistul George Baselitz a spus:
„Adevărul e că femeile nu știu să picteze. Mă rog, nu știu să picteze foarte bine.”
Scriitorul V.S. Naipaul a spus acum doi ani:
„Pot citi două paragrafe și-mi dau seama imediat dacă e scris de o femeie,
apoi mă opresc imediat din citit pentru că nu merită.”
(Publicul: Ooh!)
Și tot așa.
Trebuie să găsim o cale pentru a face ca femeile și tinerele fete
să înceteze să mai simtă că povestea lor nu contează
și că nu au voie să fie povestitorul.
Pentru că o dată ce simți că nu te poți afla în centrul scenei
și vorbi în numele lumii,
vei simți că poți oferi creațiile tale numai unui grup mic.
Vei tinde să faci lucrări mici, pe scene mici,
puterea ta economică va fi mai mică, publicul căruia te adresezi mai mic,
iar recunoașterea ta ca artist va fi mai mică.
Acordăm artiștilor aceste incredibile, remarcabile spații în lume,
pentru că ei sunt poveștitorii noștri.
Acum, de ce te-ar interesa asta dacă nu ai fi artist?
Să zicem că ești un contabil, un antreprenor, un medic
sau un om de știință:
Ar trebui să-ți pese de femeile artist?
Absolut, trebuie,
pentru că după cum am văzut în cazul picturilor rupestre,
toate civilizațiile, întreaga umanitate
s-au bazat pe artiști să spună poveștile oamenilor,
iar dacă poveștile oamenilor sunt spuse de bărbați,
credeți-mă pe cuvânt, vor fi despre bărbați.
Așa că hai să facem o schimbare.
O schimbare în toate instituțiile noastre, și nu numai în Vest.
Nu uitați - acest mesaj al incapacității femeilor
de a deține geniul creator
li se spune fetelor și femeilor în Nigeria, China, Rusia, Indonezia.
În întreaga lume fetelor și femeilor li se spune
că nu pot înțelege ideea inspirației creative.
Și vreau să vă întreb: Credeți asta?
Credeți că femeile pot fi genii creatoare?
(Aplauze)
Atunci, vă rog, mergeți și susțineți femeile artist,
cumpărați-le lucrările, insistați ca vocile lor să fie auzite
găsiți platforme care să susțină vocile lor.
Și rețineți:
dacă vom reuși să trecem de acest moment
al unei lumi unde știm că suntem inegali,
artiștii sunt cei care imaginează o lume diferită.
Și fac apel la toți artiștii, femei și bărbați,
să imagineze o lume a egalității de gen.
Haideți să o pictăm, să o desenăm să scriem despre ea, să o filmăm.
Și dacă o putem imagina, atunci vom avea energia și puterea să o construim.
Când văd această fetiță, de acum 11.000 de ani,
vreau să știu că ea acum
poate sta aici și crede că poate avea propriile vise,
propriul destin
și că poate să vorbească în numele întregii lumi,
să fie recunoscută pentru asta și aplaudată.
Mulțumesc.
(Aplauze)