Per què pensem
que les històries d'homes es consideren d'importància universal,
i les històries de dones es consideren senzillament de dones?
La meva àvia va deixar l'escola quan tenia 12 anys.
Va tenir 14 fills.
La meva mare quan en tenia 15.
Va ser secretària.
Jo em vaig graduar a la universitat per ser directora de teatre,
i aquest progrés està totalment lligat al fet que gent que mai coneixeré
va lluitar per les dones i els seus drets,
per aconseguir votar, per aconseguir educació, per progressar.
I estic decidida a fer el mateix, i evidentment vosaltres també.
Per què no?
(Aplaudiments)
Per això vaig iniciar un festival, el WOW ("Dones del Món"), fa 7 anys,
i ara es fa a 20 països dels 5 continents.
I un d'aquests països és Somàlia, a l'Àfrica.
Vaig viatjar fins allà l'any passat,
i part del plaer d'haver anat fins allà va ser anar a unes coves.
Les coves Laas Geel.
En aquestes coves trobem algunes de les pintures rupestres més antigues del món.
Es diu que aquestes pintures podrien tenir entre 9000 i 11000 anys d'antiguitat.
L'art:
el que la humanitat ha fet des que va evolucionar.
És com parlem de nosaltres mateixos,
de com entenem la nostra identitat,
de com mirem el que ens envolta,
de quant ens coneixem els uns als altres
per donar significat a les nostres vides.
L'art és per a tot això.
Mireu aquest petit dibuix.
Jo crec que és una nena.
Vaig pensar que s'assemblava una mica a mi quan era petita.
I vaig dir-me: "Qui va pintar aquesta feliç i juvenil figura?".
Ho vaig demanar al conservador de les coves.
Vaig dir-li: "Parli'm dels homes i les dones que van pintar això".
Ell em va mirar amb desconfiança, i va dir:
"Les dones no van pintar-ho".
I vaig respondre: "Bé, això va ser fa 11000 anys."
Vaig preguntar: "Com ho sap?".
(Rialles)
I ell va dir: "Les dones no fan aquestes coses."
"Els homes van fer aquests dibuixos, no pas les dones".
Bé, doncs, la resposta no em va sorprendre gaire
perquè aquesta és una actitud que he vist repetidament
durant tota la meva vida com a autora de teatre.
Ens diuen que el coneixement diví prové de la masculinitat,
tant si és un imam, un capellà, un rabí o un sant.
I també ens diuen que la genialitat creativa es troba en el gènere masculí,
que és el gènere masculí
el que ens dirà qui som realment,
que el masculí ens explicarà la història universal
en nom de totes nosaltres,
mentre que les dones artistes només ens parlaran de les experiències de dones,
d'assumptes femenins només rellevants per a dones
de poc interès per als homes,
o només per a alguns homes.
I és aquesta convicció,
tot el que ens ensenyen,
que crec que influeix si estem preparats per creure
que les històries de dones realment importen.
I si no estem preparats per creure que les històries de dones importen,
que els drets de les dones importen,
el canvi no podrà arribar.
Us vull donar dos exemples d'històries
que creiem que són d'importància universal.
"E.T." i "Hamlet".
(Rialles)
Quan els meus fills eren petits,
la Caroline tenia 8 anys i en Robby, 5,
vaig endur-me'ls a veure "E.T."
És una història fantàstica sobre aquest petit alienígena
que acaba amb una família americana,
amb una mare, dos fills i una filla,
però que vol tornar a casa.
No només això, sinó que alguns científics dolents
volen fer experiments amb ell,
i el busquen.
I els nens dissenyen un pla.
Decideixen portar-lo de nou a la seva nau tan aviat com puguin,
i el posen a la cistella de la bicicleta i comencen l'aventura.
Desafortunadament, els dolents ho descobreixen i els persegueixen
i tenen sirenes i tenen pistoles i tenen megàfons,
És realment aterridor, i envolten els nens,
i els nens no ho aconseguiran.
I de sobte, per art de màgia, les bicicletes s'enlairen al cel,
per sobre els núvols,
per sobre la lluna,
i aconseguiran salvar l'E.T.
I em giro per mirar les cares dels meus fills,
el Robby està captivat, ell és amb els nens, està salvant l'E.T.,
és un nen feliç.
I em giro cap a la Caroline, i ella està plorant desconsoladament.
Li vaig preguntar: "Què passa?"
I va dir: "Per què no puc salvar l'E.T.? Per què no puc anar-hi?"
I tot d'una me'n vaig adonar:
no eren criatures;
eren nens,
tots eren nens.
I la Caroline, involucrada totalment en la història de l'E.T.,
no havia estat convidada a salvar-lo,
i es va sentir humiliada i rebutjada.
Vaig escriure a l'Steven Spielberg
(Rialles) (Aplaudiments)
i li vaig dir: "No sé si has entès
la importància psicològica del que m'ha passat,
estàs preparat per pagar les factures de la teràpia?"
(Rialles)
Vint anys després, encara no he rebut cap resposta d'ell,
però encara tinc esperança.
(Rialles)
Vaig pensar que era interessant,
perquè si llegiu les crítiques del que volia dir amb "E.T.",
diu molt específicament:
"Volia que el món entengués
que hem d'estimar i acollir la diferència".
Però d'alguna manera no va incloure la idea de la diferència femenina
en la seva consideració.
Va pensar que estava escrivint una història per a la humanitat.
La Caroline va pensar que ell marginava
la meitat de la humanitat.
Va pensar que escrivia una història sobre la bondat humana;
ella va pensar que escrivia una aventura heroica de nens.
Això és molt comú.
Els homes creuen que se'ls ha donat la tasca de la comunicació universal,
i és clar, com ho fan si no?
Escriuen des de l'experiència masculina, des dels ulls d'un home.
Hem de mirar-nos a nosaltres mateixes.
Hem d'estar preparades per rellegir tots els nostres llibres i pel·lícules,
els nostres preferits,
i dir: "De fet, això està escrit per un artista home,
no un artista."
Hem de veure que moltes d'aquestes històries
s'escriuen amb una perspectiva masculina.
Que està bé,
però les dones també han de tenir un 50% dels drets
d'accedir a l'escenari, una pel·lícula, una novel·la,
al seu lloc en la creativitat.
Deixeu-me parlar sobre "Hamlet".
Ser o no ser.
Aquesta és la qüestió.
Però no és la meva qüestió.
La meva pregunta és: "Per què se'm va ensenyar com a noia
que això era la quinta essència del dilema humà
i de l'experiència humana?
És una història meravellosa,
però tracta d'un jove poruc que no aconseguirà res
com a figura poderosa en un món d'homes,
si no es venja de l'assassinat del seu pare.
Ens parla moltíssim del suïcidi com a opció,
però en realitat, la persona que se suïcida, Ofèlia,
després de ser humiliada i abusada per ell,
no pot parlar mai al públic sobre els seus sentiments.
I quan ja ha acabat amb Ofèlia, li toca el rebre a la mare,
perquè té l'atreviment d'enamorar-se de l'oncle de Hamlet
i gaudir del sexe.
(Rialles)
És una gran història,
però és una història sobre conflictes, dilemes i lluites masculins.
Però em van dir que era una història d'éssers humans,
tot i que només hi apareixen dues dones.
Llevat que em reeduqui a mi mateixa,
sempre pensaré
que les històries de dones importen menys que les d'homes.
Una dona podria haver escrit "Hamlet",
però l'hauria escrit de manera diferent,
i no hauria tingut el reconeixement global.
Com va dir l'escriptora Margaret Atwood,
"Quan un home escriu sobre rentar els plats,
és realisme.
Quan una dona escriu sobre el mateix,
és una desafortunada disposició genètica".
(Rialles)
Ara bé, això no és una cosa que sigui del passat.
Quan jo era jove
desitjava ser directora de teatre,
i això és el que em va dir un professor:
"Mira, hi ha tres directores dones al Regne Unit, Jude".
"Hi ha la Joan Knight, lesbiana, la Joan Littlewood, ja jubilada,
i la Buzz Goodbody, que acaba de suïcidar-se.
Com quina d'elles t'agradaria ser?"
(Rialles)
Deixant a banda l'insult de mal gust sobre les lesbianes,
el fet és que ell volia humiliar-me.
Va pensar que era estúpid que jo volgués ser directora.
Vaig dir-ho a la meva amiga Marin Aslop, directora d'orquestra,
i em va dir: "El meu professor de música va dir exactament el mateix.
Va dir-me: 'Les dones no dirigeixen'".
Uns quants anys més tard, ho hem aconseguit.
Potser penseu: "Bé, ara serà diferent".
Em sap greu, però no ho crec.
L'actual director del Conservatori de París
ha dit recentment: "Demana una gran força física
dirigir una simfonia,
i les dones són massa febles".
(Rialles)
L'artista George Baselitz va dir:
"És un fet que les dones no poden pintar.
Bé, no poden pintar gaire bé".
L'escriptor V. S. Naipaul va dir fa dos anys:
"Puc llegir dos paràgrafs i saber immediatament si ho ha escrit una dona,
i parar de llegir perquè no val la pena per a mi.
Públic: "Ohhhh!"
I podríem continuar...
Hem de trobar la manera
que noies i dones deixin de pensar que les seves històries no importen
i que no tenen permís per explicar històries.
Perquè quan sents que no pertanys a l'espai central
i que no pots parlar de part del món,
llavors sents que el que pots oferir només va a un petit i selecte grup.
I intentaràs fer petites obres en petits escenaris,
el poder econòmic serà més baix,
l'impacte al públic serà més baix,
i el reconeixement serà menys com a artista.
I nosaltres donem als artistes aquests espais increïbles i importants
perquè són els nostres narradors.
Però què us pot interessar això si no sou artistes?
Suposeu que sou comptables o empresàries o metgesses
o científiques:
Us haurien d'importar les artistes femenines?
Sí, sense dubte,
perquè tal com podeu veure des d'aquelles pintures a la cova
totes les civilitzacions,
tota la humanitat
ha confiat en els artistes per explicar la història de l'home,
i si la història de la humanitat és explicada per homes,
escolteu-me bé,
serà sobre homes.
Canviem-ho.
Canviem-ho en totes les institucions,
No només a Occident.
No ho oblideu, aquest missatge sobre la incapacitat de les dones
per ser genis creatius
s'ha dit a noies i dones a Nigèria, a la Xina, a Rússia i a Indonèsia.
A tot el món, es diu a noies i a dones
que no estan capacitades per a la inspiració creativa.
I jo us vull preguntar:
Us ho creieu?
Creieu que les dones no poden ser genis creatius?
(Aplaudiments i ovacions)
Vinga doncs, tirem endavant,
donem suport a dones artistes,
comprem el seu art,
insistim que la seva veu sigui escoltada,
cerquem plataformes en les quals les seves veus puguin crear-se.
I recordeu això:
d'alguna manera, si hem de superar aquest moment
en el qual sabem que el món és desigual,
són els artistes els que han d'imaginar un món diferent.
Faig una crida als artistes, dones i homes,
a imaginar un món amb igualtat de gènere.
Pintem-lo. Dibuixem-lo.
Escrivim sobre aquest món. Gravem-lo.
I si el podem imaginar,
llavors tindrem l'energia i la resistència
per lluitar i aconseguir-lo.
Quan veig aquesta nena,
de fa 11000 anys,
vull saber que aquesta nena
ara pot estar aquí i pensar que té dret a realitzar els seus somnis,
que té dret al seu destí
i que té dret a parlar en nom del món sencer,
i ser reconeguda per això
i aplaudida.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)