În calitate de comandant suprem
al armatei Olandei,
cu trupe staționate în toată lumea,
sunt onorat
să mă aflu aici.
Când privesc în jur,
în această sală,
văd un public foarte special.
Datorită vouă
am acceptat invitația
de a veni aici azi.
Când privesc în jur,
văd oameni
care vor să facă
în așa fel încât
lumea să fie un loc mai bun.
Ei efectuează cercetări științifice inovatoare,
creează lucrări de artă impresionante,
scriu articole critice
sau cărți minunate,
pornesc afaceri sustenabile.
Cu toții ați ales
propriile voastre căi
pentru a vă îndeplini misiunea
de a crea o lume mai bună.
Unii au ales
microscopul.
Alții, dansul sau pictura
sau muzica pe care tocmai am ascultat-o.
Alții au ales penița.
Alții lucrează prin intermediul banilor.
Doamnelor și domnilor,
eu am făcut altă alegere.
Mulțumesc!
Doamnelor și domnilor -
(Râsete)
(Aplauze)
vă împărtășesc țelurile.
Am aceleași țeluri
ca ante-vorbitorii mei.
Nu am ales
penița,
pensula sau camera.
Am ales acest instrument.
Am ales o armă.
Pe dvs., o armă
aflată atât de aproape
vă poate neliniști.
Poate chiar vă înspăimântă.
O armă adevărată,
aflată la câțiva metri distanță.
Să ne oprim pentru o clipă
și să simțim neliniștea.
O puteți chiar auzi.
Să ne bucurăm
că probabil majoritatea dintre dvs.
nu au stat în preajma unei arme.
Înseamnă că
Olanda e o țară pașnică.
Olanda nu e în război.
Înseamnă că nu e nevoie de soldați
care să patruleze pe străzi.
Armele nu fac parte din viața noastră.
În multe țări,
lucrurile stau altfel.
În multe țări, armele
sunt îndreptate împotriva oamenilor.
Sunt oprimați.
Sunt intimidați
de dictaturi militare,
de teroriști,
de infractori.
Armele pot face mult rău.
Ele cauzează
multă durere.
Atunci de ce stau în fața dvs.
cu această armă?
De ce am ales o armă
ca instrument?
Azi vă voi spune de ce.
Azi vreau să vă spun
de ce am ales o armă
ca să creez o lume mai bună.
Și doresc să vă spun
cum mă poate ajuta arma aceasta.
Povestea mea începe
în orașul Nijmegen,
în estul Olandei,
orașul meu natal.
Tatăl meu,
era un brutar muncitor.
Când își termina munca în brutărie
ne spunea adesea povești mie și fraților mei.
De multe ori,
îmi spunea povestea pe care vă voi împărtăși-o imediat -
ce s-a întâmplat
când a fost înrolat
în forțele armate olandeze
la începutul celui de al Doilea Război Mondial.
Naziștii invadaseră Olanda.
Planurile diabolice erau clare.
Vroiau să conducă
prin represiune.
Diplomația nu i-a putut opri pe germani.
Rămânea doar forța brută.
Era ultima noastră soluție.
Tata era acolo
pentru a o furniza.
Fiind fiu de fermier,
știa să vâneze
și ochea excelent.
Când țintea,
nu rata niciodată.
În acest moment decisiv din istoria Olandei,
tata a fost poziționat
pe malul râului Waal,
în apropiere de Nijmegen.
Îi vedea clar pe soldații germani
care veneau să ocupe o țară liberă,
țara lui,
țara noastră.
A tras. Nu s-a întâmplat nimic.
A tras iar.
Niciun german n-a căzut.
Tatălui meu i se dăduse
o armă veche,
care nici nu putea trage
până pe malul opus.
Trupele lui Hitler avansau
și tata nu putea face nimic.
Până în ziua morții sale,
a fost frustrat că a ratat ținta.
Ar fi putut face ceva.
Dar cu o armă veche,
nici cel mai bun lunetist din armată
nu ar fi putut ochi.
Povestea mi-a rămas în minte.
În liceu,
am fost fascinat de poveștile
soldaților aliați -
care au părăsit siguranța propriilor case
și și-au riscat viețile
să elibereze o țară și niște oameni
pe care nu îi cunoșteau.
Mi-au eliberat orașul natal.
Atunci am decis
să intru în armată,
din respect și recunoștință
pentru acei soldați
care au venit să ne elibereze -
din conștientizarea faptului
că uneori doar o armă
poate sta
între bine și rău.
De aceea
am ales o armă -
nu ca să trag,
să ucid,
să distrug,
ci pentru a-i opri pe cei care fac rău,
să îi apăr pe cei vulnerabili,
să apăr valorile democrației,
libertatea de care ne bucurăm
de a vorbi aici,
în Amsterdam,
despre cum putem transforma lumea într-un loc mai bun.
Doamnelor și domnilor,
nu am venit aici
să glorific armele.
Nu îmi plac.
Odată ce s-a tras asupra ta,
îți dai repede seama că
o armă nu e un instrument macho
cu care să te lauzi.
Am venit aici
să vă spun cum putem folosi armele
ca instrumente ale păcii și stabilității.
Armele sunt instrumente vitale
pentru menținerea
păcii și stabilității.
Poate vi se pare contradictoriu.
Dar nu doar că am văzut asta cu ochii mei,
în timpul misiunilor din Liban,
Sarajevo și în calitate de
șef al Ministerului de Apărare olandez,
există statistici clare
care susțin asta.
Violența a scăzut dramatic
în ultimii 500 de ani.
În ciuda imaginilor
pe care le vedem zilnic la știri,
războaiele dintre țările dezvoltate
nu mai sunt ceva obișnuit.
Rata crimelor în Europa
a scăzut cu 30%
din Evul Mediu încoace.
Iar numărul războaielor civile și al represiunilor
a scăzut de la sfârșitul Războiului Rece încoace.
Statisticile arată că
trăim
într-o epocă relativ pașnică.
De ce?
De ce s-a diminuat violența?
Oare mintea umană s-a schimbat?
Discutam despre mintea umană de dimineață.
Oare ne-am pierdut tendințele animalice
de răzbunare,
ritualurile violente,
de furie pură?
Sau s-a întâmplat altceva?
În ultima sa carte,
Steven Pinker, profesor la Harvard -
și mulți alți gânditori înaintea lui -
au conchis că unul dintre factorii
care au contribuit la scăderea violenței
e răspândirea statului constituțional
și introducerea pe scară largă
a monopolului de statului
asupra folosirii legitime a violenței
prin intermediul unui guvern ales democratic,
prin controale și verificări
și printr-un sistem juridic independent.
Altfel spus, monopolul de stat
ține sub control
folosirea violenței.
Un astfel de monopol asupra violenței
reprezintă în primul rând
o garanție.
Anulează tendința
de înarmare
a grupurilor potențial ostile
din societățile noastre.
În al doilea rând, pedepsele
care depășesc avantajele folosirii violenței
înclină balanța și mai mult.
E mai profitabil
să te abții
decât să pornești un război.
Nonviolența începe să funcționeze
foarte bine.
Crește stabilitatea păcii.
Unde nu există conflict,
comerțul înflorește.
Comerțul e un alt stimul major
împotriva violenței -
creează interdependență reciprocă
și câștiguri de ambele părți.
Și când există câștig reciproc,
ambele părți ar pierde mai mult
decât ar câștiga
dacă ar porni la război.
Războiul nu mai e
cea mai bună soluție,
de aceea violența a scăzut.
Doamnelor și domnilor,
acesta e principiul din spatele
existenței forțelor armate.
Forțele armate
implementează monopolul de stat asupra violenței.
Facem asta într-un mod legitim,
doar după ce democrația
ne-a autorizat.
Această folosire
legitimă, controlată a armelor
a contribuit mult la reducerea
statisticilor legate de război,
de conflict și violență
din întraga lume.
Participarea la misiunile de pace
a condus la încheierea
multor războaie civile.
Soldații mei folosesc armele
drept instrumente ale păcii.
Tocmai de aceea statele eșuate
sunt atât de periculoase.
Statele eșuate
nu au un control legitim, democratic al forței.
Ele nu cunosc armele
ca instrumente ale păcii și stabilității.
De aceea, ele
pot angrena o întreagă regiune
în haos și conflict.
De aceea, răspândirea conceptului
de stat constituțional
e un aspect atât de important
al misiunilor noastre externe.
De aceea
încercăm să construim un sistem juridic
acum în Afganistan.
De aceea instruim polițiști,
judecători,
procurori din lumea întreagă.
De aceea -
și Olanda e unică în această privință -
constituția olandeză stipulează că
una din principalele sarcini
ale forțelor armate
e menținerea și promovarea
domniei legii la nivel internațional.
Doamnelor și domnilor,
privind această armă,
vedem
partea urâtă a minții umane.
În fiecare zi, sper
ca politicienii, diplomații,
lucrătorii pentru dezvoltare
să poată transforma conflictul
în pace
și amenințarea
în speranță.
Sper ca într-o zi
armatele să fie desființate
și oamenii să găsească o cale să coabiteze
fără violență și opresiune.
Dar până vine acea zi,
trebuie să găsim un echilibru
între eșecurile omenești
și idealuri.
Până atunci,
stau alături de tatăl meu
care a încercat să împuște naziști
cu un pistol vechi.
Stau alături de soldații mei,
pregătiți să își riște viețile
pentru o lume mai puțin violentă.
Stau alături de acest soldat
care și-a pierdut parțial auzul
și a suferit leziuni permanente la picior
când a fost lovită de o rachetă
într-o misiune în Afganistan.
Doamnelor și domnilor,
până va veni ziua
în care vom lăsa deoparte armele,
sper că sunteți de acord
că pacea și stabilitatea
costă.
E nevoie de efort,
adesea în spatele cortinei.
E nevoie de echipamente bune
și de soldați dedicați, bine antrenați.
Sper că veți susține eforturile
forțelor noastre armate
de a antrena soldați
precum acest tânăr căpitan
și de a-i furniza o armă bună,
nu ca arma dată tatălui meu.
Sper că îi veți susține pe soldații noștri
când sunt în misiune,
când se întorc acasă,
când sunt răniți
și au nevoie de ajutor.
Ei își riscă viețile
pentru noi, pentru voi
și nu putem să îi dezamăgim.
Sper că îmi veți respecta soldații,
pe acest soldat, cu această armă.
Fiindcă ea doreșta ca lumea să fie mai bună,
şi contribuie activ
la acest lucru,
ca noi toți, cei de față.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)