כמפקד צבאי הבכיר ביותר
של הולנד,
עם כוחות צבא הממוקמים ברחבי העולם,
כבוד הוא לי
להיות כאן היום.
בהביטי כאן סביבי
בכנס TEDxAmsterdam זה,
אני מבחין בקהל מאוד מיוחד.
אתם הסיבה
מדוע השבתי בחיוב להזמנה
להופיע כאן היום.
כאשר אני מביט סביבי,
אני רואה אנשים
הרוצים לתרום,
אני רואה אנשים
הרוצים ליצור עולם טוב יותר,
באמצעות עבודה מדעית חלוצית,
באמצעות יצירת עבודות אומנות מרשימות,
באמצעות כתיבת מאמרי ביקורת
או ספרים מעוררי השראה,
באמצעות חברות ברות-קיימא.
כולכם בחרתם
את הכלים שלכם
להגשמת המשימה
של יצירת עולם טוב יותר.
אחדים בחרו במיקרוסקופ
ככלי שלהם.
אחרים בחרו בריקוד או ציור
או בכתיבת מוזיקה כמו זו שעכשיו שמענו.
אחדים בחרו בעט.
אחרים עובדים באמצעות מכשיר הכסף.
גבירותיי ורבותיי,
אני עשיתי בחירה שונה.
תודה.
גבירותיי ורבותיי --
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אני שותף למטרות שלכם.
אני שותף למטרות
של הדוברים שהיו לפניי.
לא בחרתי
לאחוז בעט,
במכחול, במצלמה.
בחרתי בכלי זה.
בחרתי ברובה.
עבורכם, כפי שכבר שמעתם,
להיות כה קרוב לרובה
גורם לכם חוסר נוחות.
זה עשוי להיות אפילו מפחיד.
רובה אמיתי
במרחק מספר מטרים.
בואו נעצור לרגע
ונחוש את חוסר הנוחות.
ניתן אפילו לשמוע אותה.
הבה ננצור את העובדה
שקרוב לוודאי רובכם
מעולם לא הייתם בקירבת רובה.
זה אומר
שהולנד היא מדינה שלווה.
הולנד אינה במצב מלחמה.
כלומר, אין צורך בחיילים
שיפטרלו ברחובות שלנו.
רובים אינם חלק מחיינו.
במדינות רבות
זה סיפור אחר.
במדינות רבות
האזרחים עומדים בפני רובים.
הם מדוכאים.
הם מאויימים --
על-ידי מפקדי צבא,
טרוריסטים,
פושעים.
נשק מסוגל להביא להרבה נזק.
נשק הוא הסיבה
להרבה מצוקה.
מדוע אם כן
אני עומד כאן עם רובה זה?
מדוע בחרתי בנשק
בתור הכלי שלי?
היום אספר לכם מדוע.
אני רוצה לספר לכם
מדוע בחרתי ברובה
כדי ליצור עולם טוב יותר.
ואני רוצה לספר לכם
כיצד הרובה יכול לסייע.
סיפורי מתחיל
בעיר ניימיכן
במזרח הולנד,
העיר בה נולדתי.
אבי היה
אופה חרוץ, אבל כאשר היה
מסיים לעבוד במאפייה שלו,
הוא נהג לספר לי ולאחי סיפורים.
ורוב הזמן,
הוא היה מספר סיפור זה שאשתף אתכם בו.
זה סיפור על מה שקרה
כאשר הוא היה חייל מגוייס
בכוחות הצבא ההולנדיים
בתחילת מלחמת העולם השניה.
הנאצים פלשו להולנד.
התוכניות הנוראיות היו ברורות לכל.
כוונתם היתה לשלוט
באמצעות דיכוי.
הדיפלומטיה נכשלה בעצירת הגרמנים.
מה שנשאר זה שימוש בכוח.
זה היה המוצא האחרון שלנו.
אבי היה שם
כדי לעשות זאת.
כבן של חקלאי
שידע לצוד,
אבי היה צלף מצויין.
כאשר הוא כיוון,
הוא לא החטיא.
ברגע מכריע זה בהיסטוריה של הולנד
אבי הוצב
על גדת הנהר ואל
בקרבת העיר ניימיכן.
היה לו טיווח ישיר ונקי על חיילים גרמנים
אשר באו לכבוש ארץ חופשייה,
ארצו,
ארצנו.
הוא ירה. כלום לא קרה.
הוא ירה שוב.
אף חייל גרמני לא נפל על האדמה.
אבי קיבל
רובה ישן
אשר לא יכל להגיע
אפילו לגדת הנהר שמנגד.
כוחותיו של היטלר צעדו פנימה,
ואבי לא יכל לעשות מאומה בנוגע לזה.
עד ליום מותו,
אבי נשאר מתוסכל בגלל פספוס אותן יריות.
הוא יכול היה לעשות משהו.
אבל עם רובה ישן,
אפילו הצלף הטוב ביותר בכוחות החמושים
לא יכול היה לפגוע במטרה.
כך סיפור זה נשאר עימי.
אחר-כך בבית-ספר תיכון,
נשביתי בסיפורים
על חיילי בנות-הברית --
חיילים שעזבו את ביתם החם והבטוח
וסיכנו את חייהם
כדי לשחרר מדינה ועם
שהם לא הכירו.
הם שחררו את עיר-הולדתי.
זה היה אז שהחלטתי
שאאחוז בנשק --
מתוך כבוד והכרת תודה
לאותם אנשים ונשים
אשר באו לשחררנו --
מתוך ההכרה
שלפעמים רק הרובה
יכול לחצוץ
בין טוב לרע.
וזו הסיבה
שאחזתי בנשק --
לא כדי לירות,
לא כדי להרוג,
לא כדי להשמיד,
אלא כדי לעצור את אלה העשויים לעשות רע,
כדי להגן על החלשים,
כדי לגונן על ערכי הדמוקרטיה,
כדי לתמוך בחרות שיש לנו,
המאפשרת לדבר כאן היום
באמסטרדם
על כיצד ניתן להפוך את העולם למקום טוב יותר.
גבירותיי ורבותיי,
איני עומד כאן היום כדי לספר לכם
על ההוד וההדר של רובים.
איני אוהב רובים.
מאותו רגע שאתה עצמך היית תחת אש,
מתברר ביתר בהירות
שרובה אינו איזה כלי מצ'ואיסטי
בשביל להתרברב.
אני עומד כאן היום
כדי לספר לכם על השימוש ברובה
כמכשיר של שלום ויציבות.
הרובה עשוי להיות אחד המכשירים
החשובים שיש לנו בעולם
למען שלום ויציבות.
זה עשוי להישמע כסתירה.
אבל זה לא רק מה שראיתי במו עיניי
במהלך שירותי בלבנון,
סראייבו [לא ברור]
בתור רמטכ"ל צבא הולנד,
אלא זה נתמך גם
על-ידי סטטיסטיקה קרה ובלתי-מתפשרת.
אלימות ירדה באופן ניכר
במהלך 500 השנים האחרונות.
למרות התמונות
שמראים לנו כל יום בחדשות,
מלחמות בין מדינות מפותחות
כבר אינן דבר שבשיגרה.
כמות הרציחות באירופה
ירדה פי-30
מאז ימי הביניים.
ומקרים של מלחמות ודיכוי
פחתו מאז סיום המלחמה הקרה.
סטטיסטיקה מראה
שאנו חיים כיום
בתקופה שלווה יחסית.
מדוע?
מדוע האלימות פחתה?
האם נפש האדם השתנתה?
דיברו פה הבוקר על נפש האדם.
האם פשוט איבדנו את הדחפים
החייתיים שלנו לנקמה,
למעשים אלימים,
לזעם מזוקק?
או שזה משהו אחר?
בספרו האחרון,
פרופי מהרוורד, סטיבן פינקר --
והוגים רבים לפניו --
הגיע למסקנה שאחד המניעים העיקריים
להפחתת האלימות בחברות אנושיות
הוא התפשטות מדינת החוק
וביסוסה, בהיקף גדול, של
שליטה בלעדית של המדינה
על שימוש חוקי באלימות --
שמקבל הכשר מטעם ממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי,
הכשר באמצעות בלמים ואיזונים
ומערכת משפט בלתי תלויה.
במילים אחרות, שליטה בלעדית של המדינה
שבה השימוש באלימות
נמצא תחת בקרה קפדנית.
שליטה בלעדית כזו של המדינה על אלימות,
מהווה קודם כל,
גורם להשבת הביטחון.
היא מבטלת את התמריץ
למירוץ חימוש
בין קבוצות עויינות אפשריות
בקהילות שלנו.
שנית, קיומם של עונשים
המעפילים על התועלת שבשימוש באלימות
מעצים עוד את האיזונים.
הימנעות מאלימות
הופכת לכדאית יותר
מאשר פתיחה במלחמה.
אי-אלימות מתחילה לפעול
כגלגל תנופה.
היא מרחיבה את השלום עוד.
היכן שאין סכסוכים,
המסחר משגשג.
ומסחר הוא תמריץ
חשוב נוסף כנגד אלימות.
עם מסחר, נוצרים תלות הדדית
ורווח הדדי בין הצדדים.
וכאשר יש רווח הדדי,
לשני הצדדים יש יותר מה להפסיד
מאשר הרווח שהם ישיגו
אם יפתחו במלחמה.
המלחמה פשוט
אינה האופציה הטובה ביותר,
וזו הסיבה מדוע האלימות פחתה.
גבירותיי ורבותיי, זה
ההיגיון מאחורי קיומם
של הכוחות החמושים שלי.
הכוחות החמושים
אוכפים את מונופול המדינה על אלימות.
אנו עושים זאת באופן חוקי
אך ורק לאחר שהדמוקרטיה שלנו ביקשה מאיתנו
לעשות כן.
השימוש החוקי והמבוקר
הזה בנשק,
הוא שתרם רבות
לסטטיסטיקה של מלחמה,
סיכסוכים ואלימות
על-פני כדור-הארץ.
זוהי ההשתתפות במשימות לשמירת השלום
אשר הובילה לפתירת
מלחמות אזרחים רבות.
החיילים שלי משתמשים בנשק
בתור מכשיר של שלום.
וזו בדיוק הסיבה מדוע מדינות
שכשלו הן כה מסוכנות.
במדינות שכשלו
אין בכוח שימוש חוקי המבוקר באופן דמוקרטי.
מדינות שכשלו אינן מכירות את הרובה
בתור מכשיר של שלום ויציבות.
זו הסיבה מדוע מדינות שכשלו
עלולות לגרור את כל האזור
לתוך כאוס ומאבקים.
זו הסיבה מדוע הפצת
התפיסה של מדינת חוק
היא היבט כה חשוב
של מדיניות החוץ שלנו.
זו הסיבה מדוע
אנו מנסים לבנות
ממש עכשיו מערכת משפט באפגניסטן.
זו הסיבה מדוע אנו מכשירים קציני משטרה,
אנו מכשירים שופטים,
אנו מכשירים תובעים כלליים בכל העולם.
וזו הסיבה מדוע --
ובהולנד זה מאוד מיוחד --
זו הסיבה מדוע חוקת הולנד מצהירה
שאחת המשימות העקריות
של הכוחות החמושים
היא לתמוך ולקדם
את שלטון החוק הבינלאומי.
גבירותיי ורבותיי,
כאשר מסתכלים על רובה זה,
אנו עומדים בפני
הצד המכוער של נפש האדם.
כל יום אני מקוה
שפוליטיקאים, דיפלומטים,
אנשים העוסקים בפיתוח,
יצליחו להפוך סכסוך
לשלום
ואת האיום
לתקוה.
אני מקוה שיום אחד
ניתן יהיה לפרק את הצבאות
ובני-אנוש ימצאו דרך לחיות ביחד
ללא אלימות ודיכוי.
אבל עד שיום זה יגיע,
יהיה עלינו לגרום לאידאלים
ולכישלון האנושי להיפגש
היכן שהוא באמצע.
עד שיום זה יגיע,
אני מייצג את אבי
אשר ניסה לירות בנאצים
עם רובה ישן.
אני מייצג גברים ונשים
אשר מוכנים לסכן את חייהם
בעבור פחות אלימות בעולם למען כולנו.
אני מייצג חיילת זו
אשר סבלה מאיבוד שמיעה חלקי
ונשאה פציעות מתמשכות ברגלה,
כאשר נפגעה מטיל
בהיותה במשימה באפגניסטן.
גבירותיי ורבותיי,
עד שיגיע יום זה
שבו נוכל להיפטר מרובים,
אני מקוה שכולנו מסכימים
ששלום ויציבות
אינם באים חינם.
זה דורש עבודה קשה,
מעת לעת מאחורי הקלעים.
זה דורש ציוד טוב
וחיילים מסורים ומאומנים היטב.
אני מקוה שתתמכו במאמצים
של כוחותינו החמושים
להכשיר חיילים
כמו סרן צעירה זו
ותספקו לה רובה טוב,
במקום רובה פגום כמו שאבי קיבל.
אני מקוה שתתמכו בחיילינו
כאשר הם שם בחוץ,
כאשר הם חוזרים הביתה
וכאשר הם נפצעים
וזקוקים לטיפולנו.
הם מסכנים את חייהם
על קווי החזית, עבורנו, עבורכם,
ואין אנו יכולים לאכזבם.
אני מקוה שתכבדו את חייליי,
את חיילת זו עם רובה זה.
מכיוון שהיא רוצה עולם טוב יותר.
מכיוון היא תורמת באופן פעיל
להפיכת העולם לטוב יותר,
בדיוק כמו כולנו כאן היום.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)