Megjelenésekor a Twitter a lejáratás radikális ellenszerének látszott
Az emberek szégyenteljes dolgokat vallottak be,
mások meg erre így szóltak: "Te jó Isten, én is pont ilyen vagyok."
A hallgatagok rájöttek, hogy igenis van véleményük,
amely erőteljes és sokatmondó.
Ha egy újságnak rasszista vagy homofób rovata volt,
tudtuk, hogy tehetünk ellene valamit.
Elkaphatjuk őket.
Azzal a fegyverrel csaphatunk le rájuk, amelyhez értünk, de ők nem:
a közösségi média kínálta kipellengérezéssel.
A hirdetők elállnak a megrendelésektől.
Amikor a hatalmasok visszaéltek az előjogukkal,
rákészültünk, hogy elkapjuk őket.
Ez afféle "az igazságszolgáltatás demokratizálása" volt.
A hierarchia kiegyenlítődött.
Helyre akartuk hozni a dolgokat.
Röviddel utána egy becstelen tudomány- népszerűsítő szerző, bizonyos Jonah Lehrer
lebukott, hogy idézeteket plagizált és hamisított —,
azt mondta nekem, hogy szégyenbe és bűnbánatba taszították.
Lehetősége volt
nyilvánosan bocsánatot kérni egy alapítványi ebéden.
Ez élete legfontosabb beszédének ígérkezett.
A beszéd talán némileg megmenthette volna.
Odaérkezése előtt tudta,
hogy az alapítvány élőben közvetíti az eseményt,
de míg oda nem ért, azt nem,
hogy a Twitterrel összekötött hatalmas képernyő lesz a feje mellett.
(Nevetés)
Egy másik meg szemmagasságban, mint egy monitor.
Nem hiszem, hogy az alapítványi emberek ezt aljasságból művelték volna,
Szerintem tökfejek voltak: ez egy páratlan alkalom volt,
mikor a Twitter csodás őszintesége
felülkerekedett a mind szörnyűbb valóságon.
Aztán szemmagasságban záporoztak a Twitter-üzenetek,
miközben a muki próbált szabadkozni.
"Jonah Lehrer, unjuk a mentegetőzésedet."
(Nevetés)
Meg: "Jonah Lehreren nem látszik, hogy szégyellné magát."
Ezt akár minden idők legjobb elmeorvosa is írhatta volna,
aki tudja ezt az emelvényen álló apró alakról.
Aztán: "Jonah Lehrer csupán egy bugris szociopata."
Az utolsó szóval igen emberi módon lehet megfosztani emberi mivoltától
a megsértettet, mert tönkre akarjuk tenni, de bűntudat nélkül.
Képzeljük el, hogy bíróságon vagyunk,
és a tudatlan vádlott még egy esélyt kér,
az esküdtek pedig azt üvöltik:
"Unjuk! Szociopata!"
(Nevetés)
Mikor tárgyalótermi drámákat nézünk,
a jólelkű védőügyvéddel próbálunk azonosulni,
de csak kapjunk hatalmat, rögvest vérbírókká válunk.
A hatalom gyorsan megront.
Elkaptuk Jonah-t, mert észrevettük, hogy visszaél a helyzetével,
de Jonah-t akkorra már porig aláztuk, és mégis rugdostuk,
sőt gratuláltunk magunknak, hogy legyűrtük.
Kezdtük magunkat furcsán s üresnek érezni, ha nem volt kéznél egy nagykutya,
akit elkaphattunk volna, mert visszaélt az előjogával.
Egy megszégyenítés nélküli nap olyan volt, mint mikor az ember
csak a körmét piszkálja, és nem jut egyről a kettőre.
Elmondok egy történetet
bizonyos Justine Sacco nevű nőről.
A nő PR-os volt New Yorkban, a Twitteren 170-en követték,
és rövid, fanyar vicceket rakott föl a Twitter-oldalára,
mint pl. ezt a New Yorkból Londonba tartó gépen:
[Fura német muki: Ez az első osztály. 2014 van. Használjon dezodort."
- mormogja, miközben belégzi a testszagot. Kösz a patikusoknak.]
Így kuncogott Justine, s megnyomta a Küldés gombot. Válasz nem jött.
Szomorú volt, mint bármelyikünk,
ha az internet nem gratulál, hogy jópofik vagyunk.
(Nevetés)
Süket csönd, mikor az internet nem szól vissza.
Elért Heathrow-ra, még ráért
utazása utolsó szakasza előtt, így kitalált még egy rövid fanyar viccet:
[Afrikába tartok. Remélem, nem kapom el az AIDS-et. Viccelek. Hisz fehér vagyok!]
S magában kuncogva megnyomta a Küldést. Felszállt a gépére. Válasz nem jött,
kikapcsolta a mobilját, és álomba merült.
Mikor 11 óra múlva fölébredt,
bekapcsolta a mobilját, már mikor a gép a kifutópályán gurult,
és rögtön egy üzenetet látott valakitől,
akivel középiskolás kora óta nem beszélt:
"Nagy kár, hogy ez történik veled" - írta az illető.
Azután egy üzenet a legjobb barátjától:
"Azonnal föl kell engem hívnod.
Az egész világon mindenki csak veled foglalkozik a Twitteren."
(Nevetés)
Az történt, hogy a 170 Twitteres követőjének egyike elküldte az üzenetet
a Gawker pletykablog újságírójának, az meg továbbküldte 15 ezer követőjének:
[Most egy fura nyaralási vicc az IAC PR-esétől]
Aztán mintha villám csapott volna le.
Pár hét múlva beszéltem a Gawker újságírójával.
E-mailben megkérdeztem, milyennek érezte a dolgot. A válasza: "Ragyogónak."
Hozzátette: "Biztos a nő is jól van."
Ám a nő egyáltalán nem volt jól, mert míg aludt,
a Twitter átvette az uralmat az élete fölött, és ripityára zúzta.
Először jöttek az emberbarátok:
[ha @JustineSacco szerencsétlen szavai ... zavarják,
támogassa a @CARE afrikai munkáját.]
[ ... látva az undorító rasszista Twitter- üzenetet, ma adományozok a @care-nek]
Aztán jöttek az iszonyodók:
[... nincs szó erre a kibaszott , iszonyatos, undorító rasszista üzenetre
Sacco-tól. Iszonyú!]
Járt valaki éjszaka a Twitteren? Elég sokan.
Justine vicce az önök Twitterét is úgy leterhelte, mint az enyémet?
Az enyémet igen, s tudom, hogy mások akkor mit gondoltak.
Ezt: "Hűha, most valakit kicsináltak!
Valaki élete épp most megy tönkre!"
Fölültem az ágyban,
föltámasztottam a fejemet a párnával,
majd eltöprengtem: Egyáltalán nem biztos, hogy a vicc rasszista szándékú volt.
Lehet, hogy ahelyett hogy vidáman kérkedne a helyzetével,
Justine csak vidáman gúnyolódott előnyös helyzetén.
Megvan ennek a vígjátéki hagyománya,
mint pl. South Park vagy Stephen Colbert vagy Randy Newman.
Lehet, hogy Justine Sacco bűntette nem fogható Randy Newmanéhoz.
Mikor pár héttel később egy bárban találkoztam Justine-nal,
egyszerűen romokban volt.
Kértem, hogy magyarázza meg a viccet.
Ezt felelte: "Mi, az az USA-ban élők, kissé elefántcsont toronyban vagyunk,
ha azzal szembesülünk, mi van a harmadik világban.
Az elefántcsont toronyból csináltam viccet."
Helen Lewis, a New Statesman cikkírója, aki a nyilvános megszégyenítésről
írt könyvemet bírálta, azt írta, hogy ő is twittelt aznap éjszaka:
"Nem hiszem, hogy Justine vicce rasszista szándékú volt."
És rögtön hozzátette, hogy elborították a Twitter-üzenetek:
"Nos, maga sem más, mint egy kiváltságos cafka."
Justine megszégyenítéséről pedig ezt írta:
befogta a száját, és figyelte, hogy omlik össze Justine élete.
Kezdett az ügy elsötétülni:
[Mindenki jelentse föl ezt a @JustineSacco picsát]
Azután jöttek a telefonok, hogy rúgják ki.
[Sok szerencsét az új évi álláskereséséhez! #GettingFired]
A világon ezrek érezték úgy,
hogy kötelességük kirúgatni.
[@JustineSacco karrierjének utolsó tvítje. #SorryNotSorry]
Cégek is beleártották magukat, termékeik eladásának reményében,
meglovagolva Justine megsemmisítését.
[Majd ha valami hülyeséget akarsz tvítelni fölszállás előtt,
biztosan egy @Gogo járatra szállj!]
(Nevetés)
Egy csomó cég sokat keresett aznap éjszaka.
Justine nevét havonta általában negyvenszer guglizták.
Abban a hónapban december 20. és a hó vége között
a nevére 1.220.000-szer kerestek rá.
Egy internet-közgazdász azt mondta nekem, hogy a Google
120 ezer és 468 ezer dollár között keresett
Justine megsemmisítésén, miközben mi, akik a megsemmisítésével foglalkoztunk
egy kanyi grandot sem.
(Nevetés)
Ingyenmunkás lejáratás-gyakornokok voltunk a Google-nál
(Nevetés)
Majd jöttek a trollok:
[Remélem, Justine Sacco kap AIDS-et? LOL] [szójáték]
Valaki ezt írta:
"Egy HIV-pozitívnak meg kéne kefélnie ezt a szukát, és meglátjuk,
hogy a bőrszíne megóvja-e az AIDS-től."
És az az ember zöld utat kapott,
senki sem reagált rá.
Annyira föllelkesített minket Justine tönkretétele,
és megszégyenítő agyunkkal olyan együgyűek voltunk,
hogy nem tudtunk megsemmisíteni valakit,
aki érdemtelenül semmisítette meg Justine-t.
Aznap éjjel Justine egy csomó széttagolt csoportot egyesített,
az emberbarátoktól az "erőszakolják meg a szukát"-félékig.
[@JustineSacco Remélem, kirúgnak! Te elmebajos szuka ...
hadd tudja meg a világ, hogy turulozni akarsz Afrikában.]
A nők megszégyenítése még komiszabb.
Ha férfit szégyenítenek meg: "Kirúgatlak."
Ha nőt szégyenítenek meg:
"Kirúgatlak, megerőszakoltatlak és kivágatom a méhedet."
Majd Justine munkaadói is megszólaltak:
[IAC a @JustineSacco tvíten: Ez gyalázatos, sértő
megjegyzés. A munkavállalót nem tudjuk elérni a járaton.]
Ez pedig, amikor a düh tébolyba csap át:
[Karácsonyra azt kívánom, hogy lássam @JustineSacco's arcát,
ha megnyitva a fiókját meglátja: #kirúgva]
[@justinesacco, mikor leszáll a gépe, a legfájóbb
telefon-visszakapcsolást éli majd át.]
[Már látjuk, ahogy ezt a szuka @JustineSacco-t kirúgják. VALÓS időben.
Mielőtt még ő TUDNÁ, hogy kirúgják.]
Eddig ez egy bájos beszámoló volt.
Olyanról tudtunk, amiről Justine nem.
Ki tudnak gondolni egy kevésbé jogászit, mint ez?
Justine aludt a gépen, s képtelen volt kimagyarázni magát,
s a vidámságnak nagy része ebből táplálkozott.
Akkor éjjel a Twitteren olyanok voltunk, mint a fegyverhez kúszó kisgyerekek.
Valaki kiszaszerolta, melyik gépen ül,
s ráálltak járatkövető weboldalra.
[A British Airways 43 sz. járata 1 óra 34 perc múlva érkezik]
Ezt a hashtagot világszerte fölkapták:
# hasJustineLandedYet? [ Justinemárleszállt? ]
[Elég vad dolog látni egy önpusztítót,
aki még csak nem is tud róla #hasJustineLandedYet]
[Szeretnék hazamenni és lefeküdni, de a bárban mindenki ezen lóg:
#HasJustineLandedYet. Nem tudom levenni róla szemem]
[#HasJustineLandedYet Talán ez a legjobb, ami a péntek estémen történik.]
[Senki sincs Fokvárosban, aki a reptérről tvítelné az érkezését?
Gyerünk, twitter! Képeket szeretnék]
És mit gondolnak? Igen, volt.
[@JustineSacco tényleg LESZÁLLT a fokvárosi reptéren.
Ha valaki tudni akarja, milyen az, mikor fölfedezi,
hogy egy félreértelmezett liberális vicc miatt épp most zúzta miszlikbe
— nem egy troll —, hanem egy olyan
kedves ember, mint mi, olvassák:
[... A nő úgy döntött, napszemcsivel álcázza magát.]
Na de miért tettünk ilyet?
Azt hiszem, volt, aki őszintén kiborult,
de én a többiekről beszélek.
Mert a Twitter alapjában egy kölcsönösen jóváhagyó gépezet.
Olyanokkal vesszük körül magunkat, akik úgy éreznek, mint mi,
helyeselünk egymásnak,
s ez tényleg kellemes érzés.
S ha valaki az utunkba áll, elsöpörjük.
Tudják-e, hogy ez minek az ellentéte?
Ez a demokrácia ellentéte.
Meg akartuk mutatni, hogy törődünk az AIDS-től haldokló afrikaiakkal.
A vágyunk, hogy együttérzőknek látszódjunk, oda vezet,
hogy elkövetjük ezt az egyáltalán nem együttérző tettet.
Meghan O'Gieblyn erről ezt írta a Boston Review-ben:
"Ez nem társadalmi igazságosság, ez katartikus alternatíva."
Az utóbbi három évben
járom a világot, és Justine Saccóhoz hasonlókkal találkozom.
Higgyék el, sok hozzá hasonló ember van.
Minden nappal növekszik a számuk.
Szeretnénk azt hinni, hogy jól vannak. De nincsenek jól.
Akikkel találkoztam, mind roncsok.
A depressziójukról, a szorongásukról
és az öngyilkossági gondolataikról beszéltek nekem,
Az egyik nő, akivel beszéltem, szintén egy viccet fabrikált, ami rosszul sült el,
másfél évig nem mozdult ki otthonról.
Korábban tanulási nehézségekkel küzdő felnőttekkel foglalkozott,
és kétségtelenül jól megállta a helyét.
Justine-t persze kirúgták, mert a közösségi média követelte.
De még hátra volt a feketeleves.
Esett szét a személyisége.
Éjnek évadján fölébredt, és nem tudott magáról.
Elkapták, mert rájöttek, hogy helytelenül használta a kivételes helyzetét.
Sokkal jobb valakit ezért elkapni, mint amiért valaha
elkaptuk az embereket, pl. házasságon kívül született gyerekekért.
De a "helytelenül használta kivételes helyzetét" kifejezés
zöld utat ad, hogy tetszésünk szerint bárkit darabokra tépjünk.
Ez elkoptatott kifejezéssé kezd válni,
és megfoszt bennünket az együttérzés képességétől,
és attól, hogy különbséget tegyünk lényeges és lényegtelen vétkek között.
Justine-nak 170 twitteres követője volt, s hogy a dolog működjön,
fikcióvá kellett változnia.
Az egész világ már azon lovagolt, hogy a nő Desmond Sacco bányamilliárdos lánya.
[Ne tévesszen meg senkit #JustineSacco, az apja bányamilliárdos.
Nem sajnálja a történteket, az apja sem.]
Justine-ról, szerintem ez igaz volt,
amíg egy bárban meg nem kérdeztem a milliárdos apja felől.
Azt válaszolta: "Apám szőnyeget árul."
Visszagondolok a Twitter indulására,
Az emberek szégyenteljes dolgokat szoktak volt bevallani,
mások erre így szóltak: "Istenem, én is pont ilyen vagyok."
Manapság mindennapos az emberek szégyenteljes titkai utáni vadászat.
Élhetünk jó, etikus életet,
ám egy rossz kifejezés a Twitteren mindent tönkrezúzhat,
és előhozza titkos rosszabbik énünket.
Valószínűleg két emberfajta létezik:
az egyik az embert helyezi előtérbe az ideológiához képest,
a másik az ideológiát helyezi előtérbe az emberhez képest.
Én az embert helyezem előtérbe az ideológiához képest,
de most az ideológiák állnak nyerésre,
és állandó műdrámáknak teremtenek színteret,
ahol valaki vagy csodálatra méltó hős,
vagy visszataszító gonosztevő,
még akkor is, ha tudjuk, hogy embertársainkra ez nem áll.
Igaz, hogy okosak és ostobák vagyunk:
igaz, hogy a szürke zónákban vagyunk.
A közösségi médiában a nagyszerű, ahogy hangot kaptak tőle
a hallgatag emberek,
de mi most megfigyelő társadalmat hozunk létre,
melyben a túlélés legügyesebb módja visszatérni a szótlansághoz.
Ne tegyük.
Köszönöm.
(Taps)
Bruno Giussani: Köszönöm, Jon.
Jon Ronson: Köszönöm, Bruno.
BG: Ne menj még el.
Justine esetében az döbbent meg,
hogy ha most begugliznád a nevét,
az első 100 találatban ez a történet lenne,
és Justine-ről semmi egyéb.
A könyvedben egy másik történetről írsz,
egy másik áldozatról, akinek egy hírnév-befolyásoló cég elvállalta,
hogy blogokat írjon és bájos, ártatlan történeteket közöljön macskaszeretetéről,
nyaralásáról meg másról, s így sikerült a történetének
kikerülnie a Google első találatai közül, de ez nem tartott soká.
Pár héttel később visszakerült a története az első találatok közé.
Ez vajon egy teljesen vesztes csata?
JR: Nézd, a legjobb, amit tehetünk,
hogy ha tisztességtelen vagy kétértelmű lejáratást tapasztalunk,
szót emelünk ellene, mert Justine esetében az volt a legrosszabb,
hogy senki nem támogatta, mindenki ellene volt,
mert mélységesen traumatizáló
tízezrektől csak azt hallani: pusztulj innen.
De ha egy lejáratás esetén karattyolnak, mint a demokráciában szokás,
ahol az emberek csámcsognak rajta, ez sokkal kevésbé káros.
Ezért azt hiszem, ez a jövő útja,
de ez nehéz, mert ha tényleg kiállunk valaki mellett,
az hihetetlenül kellemetlen.
BG: Beszéljünk a tapasztalatodról,
hiszen a könyveddel álltál ki az ügyért.
Ugye kötelező mindenkinek elolvasnia a könyved?
Azért álltál ki, mert a könyv reflektorfénybe állítja a lejáratókat.
Feltételezem, hogy nem csak barátságos reakció ért a Twitteren.
JR: Egyesektől még ennél is rosszabb.
(Nevetés)
Úgy értem, nem akarunk csupán koncentrálni,
mert sokan megértették, és hízelgően nyilatkoztak a könyvről.
30 éve írok a hatalommal való visszaélésekről,
s amikor azt mondom, hogy a hatalmasok a hadseregben vannak,
vagy a gyógyszeriparban vannak, mindenki megtapsol.
Ám mihelyst azt mondom: "A hatalmukkal visszaélő hatalmasok mi vagyunk",
az emberek azt mondják: "Maga is nyilván rasszista."
BG: Tegnap egy vacsorán voltunk,
és ott két beszélgetés zajlott.
Egyfelől az asztalnál ülőkkel beszélgettél,
ez jó hangulatú, konstruktív vita volt.
Másfelől állandóan a telefonodat kapkodtad,
ez pedig sértések áradata.
JR: Eeegen. Ez történt tegnap este. Egy TED-es vacsorán voltunk.
Kellemesen csevegtünk, majd elhatároztam, hogy megnézem a Twittert.
Valaki azt írta: "Maga egy fehér fajvédő."
Visszakapcsolódtam valakivel egy kellemes beszélgetésbe,
majd ismét megnéztem a Twittert,
azt írták: már a létezésemtől is rosszabb lett a világ.
Adam Curtis barátom azt mondja,
hogy az internet talán olyan, mint a 80-as évek egyik John Carpenter filmje,
melyben végül mindenki mindenkivel üvöltözik,
lelövik egymást, majd végül mindenki
biztonságosabb helyre menekül.
Kezdem azt hinni, hogy barátom véleménye helytálló.
BG: Jon, köszönöm. JR: Köszönöm, Bruno.
(Taps)