I den første tid var Twitter et sted fyldt med en slags radikal skamløshed.
Folk indrømmede skamfulde hemmeligheder om sig selv,
og andre ville sig, "Gud, sådan er jeg også!"
Folk uden en stemme opdagede at de faktisk havde en stemme,
og at den var kraftfuld og velformuleret.
Hvis en avis trykte en racistisk eller homofobisk klumme,
opdagede vi, at vi faktisk kunne gøre ved det.
Vi kunne få ram på dem.
Vi kunne ramme dem med et våben som vi forstod, men de ikke gjorde --
udskamning på de sociale medier.
Annoncører trak deres annoncer fra avisen.
Når magtfulde mennesker misbrugte deres privilegier,
kunne vi få ram på dem.
Det var som en slags demokratisering af domstolene.
Hierakierne blev gjort fladere.
Vi ville gøre tingene bedre.
Ikke så lang tid efter, fik en vanæret populærvidenskabelig forfatter, Jonah Lehrer --
han var blevet fanget i at plagiere og falsificere citater,
og han var opfyldt af skam og fortrydelse, som han fortalte mig.
Han fik muligheden for
at undskylde offentligt ved et fonds-arrangement.
Det her ville være den vigtigste tale i hele hans liv.
Måske kunne den vinde ham tilgivelse.
Han vidste før han ankom
at fonden ville live-streame arrangementet,
men hvad han ikke vidste før han ankom var,
at de havde opstillet en kæmpe Twitter feed lige ved siden af hans hoved.
(Latter)
Og endnu en på en skærm som han kunne se.
Jeg tror ikke at fonden gjorde det fordi de var uhyrlige.
Jeg tror de var uvidende: jeg tror dette var et unikt øjeblik
hvor Twitters smukke naivitet
kolliderede med den mere og mere rædselsvækkende virkelighed.
Og her er nogle af de Tweets der strømmede ind i hans synsfelt
mens han forsøgte at undskylde:
"Jonah Lehrer, forsøger at være kedelig nok til at vi tilgiver ham."
(Latter)
Og, "Jonah Lehrer har ikke bevist at han er i stand til at føle skam."
Dén der må være skrevet af verdens bedste psykiater,
som kan se det, på så lille en figur bag en talerstol.
Og, "Jonah Lehrer er bare en skide sociopat."
Det der sidste ord er en meget menneskelig ting at gøre, at dehumanisere dem vi gør ondt.
Det er fordi vi har lyst til at ødelægge folk, uden at få dårlig samvittighed.
Forestil jer hvis dette her var en rigtig domstol,
og den anklagede stod i mørket og tiggede for en chance til,
mens juryen sad og råbte,
"Kedeligt! Sociopat!"
(Latter)
Det er sjovt, for når vi ser film og serier om retssager,
så plejer vi at identificere os med den godhjertede forsvarsadvokat,
men giv os magten, og vi bliver til den mest blodtørstige art dommere.
Magten flytter sig hurtigt.
Vi fik ram på Jonah fordi vi så ham som én der havde misbrugt sine privilegier,
men på det her tidspunkt lå Jonah ned, og vi blev ved med at sparke,
mens vi gratulerede os selv for at slå ham til plukfisk.
Og det begyndte at føles mærkeligt tomt når der ikke var et magtfuldt menneske
som havde misbrugt deres privilegier, som vi kunne få ram på.
En dag uden en god udskamning begyndte at føles som en dag
hvor vi bare trillede tommelfingre og trådte vande.
Jeg vil fortælle jer en historie.
Den handler om en kvinde ved navn Justine Sacco.
Hun var en PR medarbejder fra New York med 170 følgere på Twitter,
og hun Tweetede små sarkastiske jokes til dem,
som denne her fra et fly fra New York til London:
[Mærkelige tysker: Du er på første klasse. Det er 2014. Køb noget deodorant."
- Indre monolog mens jeg inhalerer stanken. Takker Gud for medicinalindustrien.]
Så klukkede Justine lidt for sig selv, trykkede 'send', og fik ingen svar,
og mærkede den tristhed vi alle mærker
når internettet ikke komplimenterer os for at være morsomme.
(Latter)
Mørk stilhed, når internettet ikke svarer os.
Og da hun kom til Heathrow, og havde lidt tid tilovers
før den sidste del af rejsen, udtænkte hun endnu en lille sarkastisk joke:
[På vej til Afrika. Håber ikke jeg får AIDS. Det var en joke - jeg er jo hvid!]
Og hun klukkede for sig selv, trykkede 'send', steg på flyet, fik ingen svar,
slukkede sin telefon, faldt i søvn,
vågnede 11 timer senere,
tændte sin telefon mens flyet var ved at køre på plads ved gaten,
og med det samme var der en besked fra nogen
som hun ikke havde talt med siden gymnasiet,
hvor der stod "Jeg er så ked af at se hvad der er ved at ske dig."
Og derefter endnu en besked fra en af hendes bedste venner;
"Ring til mig med det samme.
Du er det mest trendene emne i hele verden på Twitter lige nu."
(Latter)
Hvad der var sket var, at en af hendes 170 følgere havde sendt Tweetet
til en Gawker journalist, og han retweetede det til sine 15,000 følgere:
[Og nu, en sjov joke til juleferien fra IACs PR chef]
Det var som et lynnedslag.
Et par uger senere snakkede jeg med Gawker journalisten.
Jeg emailede ham og spurgte hvordan det føltes, og han skrev "det var herligt."
Og så sagde han, "Men jeg er sikker på hun har det fint."
Men hun havde det ikke fint, for mens hun sov,
havde Twitter overtaget hendes liv og skilt det ad, ét stykke ad gangen.
Først kom filantroperne:
[Hvis @JustineSacco's uheldige ord ... generer dig,
så gør som jeg og støt @CARE's arbejde i Afrika.]
[På grund af ... frastødende, racistiske tweet, donerer jeg til @care idag]
Så kom de stærkt oprørte:
[... har ingen ord for Justine Saccos forfærdelige, fucking racistiske tweet.
Jeg er stærkt oprørt.]
Var nogle af jer på Twitter den aften? Et par stykker.
Overvældede Justine's joke jeres Twitter feeds ligesom den gjorde med min?
Det gjorde den med min, og jeg tænkte, som alle andre den aften,
"Wow, der er godt nok en der er på røven!
En eller andens liv er ved at blive helt forfærdeligt!"
Og jeg satte mig op i sengen,
og puttede puden bag hovedet,
og så tænkte jeg, jeg er ikke helt sikker på, om den joke egentlig var ment racistiskt
Måske, istedet for triumferende at prale af sine privilegier,
hånede hun den triumferende pral med privilegier.
Det er en tradition indenfor comedy,
som i South Park eller Colbert eller Randy Newman.
Måske var Justine Sacco's fejl simpelthen ikke at være så god til det som Randy Newman.
I virkeligheden, da jeg mødte Justine et par uger senere på en bar,
var hun helt ødelagt,
og jeg bad hende om at forklare joken,
og hun sagde, "Når vi bor i USA er vi lidt i en slags bobbel, hvor
vi ikke helt ser hvad der sker i den Tredje Verden.
Jeg prøvede at lave grin med den bobbel."
En anden kvinde var også på Twitter den aften, Helen Lewis som skriver for New Statesman,
hun anmeldte min bog om offentlig udskamning, og skrev at hun den aften Tweetede,
"Jeg er ikke sikker på om hendes joke var ment som racistisk,"
og sagde at det med det samme haglede ned over hende med Tweets
hvor der stod "Du er også bare endnu en priviligeret kælling"
Og til sin skam, skrev hun,
tiede hun, og så stille til, mens Justine's liv blev flået i småstumper.
Det begyndte at blive mere ubehageligt:
[Man burde anmelde den luder @JustineSacco]
Så kom opfordringerne til at få hende fyret.
[Held og lykke med jobjagten i det nye år. #BliverFyret]
Tusinder af mennesker på hele kloden
besluttede at det var deres pligt at få hende fyret.
[@JustineSacco din karrieres sidste tweet. #Fortjent]
Virksomheder involverede sig, og forsøgte at sælge deres produkter
på baggrund af Justine's udslettelse:
[Næste gang du vil tweete noget dumt før du flyver,
så vær sikker på du stiger på et @Gogo fly!]
(Latter)
En masse virksomheder tjente rigtig godt den aften.
Altså, Justine's navn blev normalt Googlet 40 gange om måneden.
Den måned, mellem den 20. December indtil slutningen af December,
blev hendes navn Googlet 1.220.000 gange.
Og en internet-økonom fortalte mig, at det betød en fortjeneste for Google
på et sted mellem 120.000 dollars og 468.000 dollars
på Justines udslettelse, hvorimod de af os der stod for den egentlige udskamning...
vi fik ingenting.
(Latter)
Vi var som ubetalte udskamnings-praktikanter hos Google.
(Latter)
Og så kom troldene:
[Jeg håber egentlig at Justine Sacco faktisk får aids? lol]
En anden skrev,
"En eller enden med HIV burde voldtage kællingen, så kan vi finde ud af
om hendes hudfarve beskytter hende mod AIDS."
Og den person fik en fribillet.
Den person var der ikke nogen der gjorde noget ved.
Vi var alle sammen så begejstrede over at knuse Justine,
og vores udskamnings-hjerner er så ensporede,
at vi ikke også kunne håndtere at skulle knuse en eller anden
som angreb Justine på en upassende måde.
Justine forenede virkelig en del forskellige grupper den aften,
fra filantroper til "voldtag kællingen."
[@JustineSacco jeg håber du bliver fyret! Tomhjernede kælling... Fortæl endelig
hele verden at du vil have ubeskyttet sex i Afrika.]
Det er altid værre for kvinder end mænd.
Til mænd er det: "Vi får dig fyret."
Når kvinder bliver angrebet, så er det
"Jeg får dig fyret og voldtaget og hakker din livmoder ud."
Og så blev Justines arbejdsgiver involveret:
[IAC om @JustineSacco tweet: Dette er en skændig, krænkende udtalelse.
Ansatte er i øjeblikket utilgængelig på et internationalt fly.]
Og da ændredes vreden til begejstring
[Det eneste jeg ønsker mig til jul er at se @JustineSacco's ansigt når flyet lander
og hun checker sin inbox/voicemail. #fyret]
[Wow, @justinesacco kommer til at have det værste
tænde-telefonen-øjeblik nogensinde når hendes fly lander.]
[Snart kan vi se hende @JustineSacco kællingen blive fyret.
LIVE. Før hun selv VED at hun bliver fyret.]
Det vi havde her, var en skøn fortællings-struktur.
Vi vidste noget som Justine ikke gjorde.
Kan I forestille jer noget, mindre retfærdigt end det?
Justine sov ombord på et fly, ude af stand til at give en forklaring,
og hendes manglende mulighed var en kæmpe del af morskaben.
Den aften på Twitter var vi som treårige der kravler mod en pistol.
En eller anden fandt ud af præcis hvilket fly hun var på, så de linkede
til en flight tracker hjemmeside.
[British Airways Fly 43 Til Tiden - ankommer om 1t 34min]
Et hashtag begyndte at trende verden rundt:
#erJustineLandetEndnu?
[det er lidt vildt at se nogen selvdestruere
uden de overhovedet er klar over det. #erJustineLandetEndnu]
[Seriøst. Jeg vil egentlig bare hjem i seng, men alle på baren
er SUPER vilde med #erJustineLandetEndnu. Kan ikke se væk. Kan ikke tage afsted.]
[#erJustineLandetEndnu er muligvis det bedste der er sket for min fredag aften.]
[Er der ikke nogen i Cape Town der kan tage til lufthavnen og tweete hendes ankomst?
Kom nu, twitter! Gerne billeder.]
Og ved I hvad? Det var der såmænd.
[@JustineSacco ER nu landet i Cape Town International.
Og hvis I gerne vil vide hvordan man ser ud når man lige har opdaget
at man er blevet revet i småstykker pga en misforstået venstreorienteret joke,
ikke af trolde, men af venlige mennesker som dig og mig,
så ser det sådan her ud:
[... Hun har forklædt sig med solbriller]
Så hvad fik os til at gøre sådan?
Jeg tror nogle virkeligt var berørte,
men for mange andre, tror jeg,
er Twitter dybest set en gensidig skulderklapnings-maskine.
Vi omgiver os med mennesker med de samme holdninger som os,
og vi bifalder hinandens meninger,
og det er en rigtig dejlig følelse.
Og hvis nogen kommer i vejen for det, så jager vi dem på flugt.
Og ved I, hvad det er det er det modsatte af?
Det er det modsatte af demokrati.
Vi ville gerne vise, at vi bekymrede os om folk der døde af AIDS i Afrika.
Vores ønske om at blive set som medfølende var det, der ledte os til
denne dybt ufølsomme handling.
Som Meghan O'Gieblyn skrev i The Boston Review,
"Dette er ikke social retfærdighed, det er et velbehageligt alternativ."
De sidste tre år
har jeg rejst verden rundt for at møde mennesker som Justine Sacco --
og tro mig, der er mange som Justine Sacco.
Der kommer flere hver dag.
Og vi vil gerne tro på at de har det fint, men det har de altså ikke.
De mennesker jeg mødte var lemlæstede.
De fortalte mig om depression,
om angst og søvnløshed, om selvmordstanker.
En kvinde jeg snakkede med, der også havde fortalt en uheldig joke,
Hun holdt sig hjemme i halvandet år.
Før det havde hun arbejdet med voksne med indlæringsvanskeligheder,
og var vist rigtig god til sit arbejde.
Justine blev fyret, selvfølgelig, fordi de sociale medier krævede det.
Men det var værre end som så.
Hun var ved at miste sig selv.
Hun vågnede midt om natten, uden at kunne huske hvem hun var.
Hun blev fået ram på, fordi hun blev set som en der havde misbrugt sine privilegier.
Og det er selvfølgelig en meget bedre ting at angribe folk for
end det vi plejede, som for eksempel at få børn udenfor ægteskabet.
Men konceptet "misbrug af privilegier" er ved at blive en fribillet
til at måtte sønderrive stort set hvem vi vil.
Udtrykket mister sin betydning,
og det får os til at miste vores evne til empati,
og evne til at skelne mellem vigtige og ligegyldige forseelser.
Justine havde 170 Twitter følgere, så før det kunne fungere
måtte hun fiktionaliseres.
Rygtet spredte sig at hun var datter af minedrifts-milliardæren Desmond Sacco.
[Lad jer ikke narre af #JustineSacco hendes far er en sydafrikansk mine-milliardær.
Hun er ikke ked af det. Og det er hendes far heller ikke.]
Jeg troede faktisk det var sandt,
indtil jeg mødte Justine på en bar, og spurgte ind til hendes milliardær-far,
og hun sagde, "Min far sælger tæpper."
Og jeg tænker tilbage på tiden i starten med Twitter,
da folk indrømmede skamfulde hemmeligheder om sig selv
og andre sagde, "Gud, sådan er jeg også."
I dag er jagten gået ind på andres skamfulde hemmeligheder.
Du kan leve et godt, etisk liv,
men en dårlig formulering i et Tweet kan overskygge det hele,
og blive et fingerpeg om din skjulte indre ondskab.
Måske er der to slags mennesker i verden:
Dem der sætter mennesker over ideologi,
og dem, som sætter ideologi over mennesker.
Jeg sætter mennesker over ideologi,
men lige nu er ideologerne ved at vinde,
og de er ved at skabe en scene med kunstigt højspændte dramaer,
hvor alle enten er en skinnende helt
eller en kvalmende forbryder,
selvom vi jo godt ved, at sådan er vores medmennesker ikke.
Sandheden er at vi er kloge og dumme;
sandheden er, at vi er gråzoner.
Det fantastiske ved de sociale medier er,
at de gav en stemme til mennesker, der ikke plejede at have en,
men nu er vi ved at skabe et overvågningssamfund,
hvor den bedste måde at overleve på, er igen ikke at have nogen stemme.
Lad os lade være med det.
Mange tak.
(Bifald)
Bruno Giussani: Mange tak, Jon.
Jon Ronson: Tak, Bruno.
BG: Bliv lige et øjeblik.
Det der slår mig ved Justine's historie
er også, at hvis man googler hendes navn i dag,
så dækker denne her historie de første 100 siders søgeresultater --
der er ikke andet om hende.
I din bog nævner du en anden historie,
om et andet offer der faktisk hyrede et firma til at ændre på det her,
og ved at lave blogs og lægge hyggelige, harmløse historier ud om hendes katte
og ferier og den slags, så fik de fjernet historien
fra de første par siders Google søgeresultater, men det holdt ikke længe.
Et par uger senere bevægede den sig tilbage til toppen af resultaterne.
Er det en umulig kamp?
Jon Ronson: Altså, jeg tror det allerbedste vi kan gøre
når man ser denne her slags uretfærdige eller tvivlsomme udskamning,
det er at sige fra, for jeg tror at det værste der skete for Justine
var at ingen støttede hende -- som om alle var imod hende,
og det er dybt traumatiserende,
at få at vide af ti tusinder af mennesker, at man bare skal forsvinde.
Men hvis en udskamning sker, men med en masse blandede stemmer,
som i et demokrati hvor folk diskuterer, så tror jeg det er mindre skadeligt.
Jeg tror, at det er vejen frem,
men det er svært, for hvis du forsvarer en eller anden,
kan det blive rigtig ubehageligt.
BG: Lad os så snakke om din erfaring,
for du sagde jo fra, ved at skrive denne bog.
Forresten, så er den obligatorisk læsning for alle, okay?
Du sagde fra, fordi bogen faktisk flytter fokus til dem der laver udskamningerne.
Og jeg går ud fra du ikke kun fik gode reaktioner på Twitter.
JR: Nej, der var nogle der ikke var så begejstrede.
(Latter)
Altså, man vil jo ikke kun fokusere --
masser af mennesker forstod, og var rigtig venlige omkring bogen.
Men ja, de sidste 30 år har jeg skrevet historier om magtmisbrug,
og når jeg snakker om de magtfulde mennesker i millitæret,
eller i medicinal-industrien, så er der lutter applaus.
Men så snart jeg siger, "Nu er vi dem, der misbruger vores magt,"
så får jeg reaktioner såsom, "Du er sikkert også en racist."
BG: Så altså forleden -- igår -- hvor var vi ude og spise,
så var der to diskussioner igang samtidig.
På den ene side snakkede du med folkene omkring bordet --
og det var en god, konstruktiv diskussion.
På den anden side, hver gang du tændte din telefon,
kom denne her syndflod af fornærmelser.
JR: Ja-- sådan var det i aftes. Vi havde en slags TED middag i aftes.
Vi snakkede, og det var fint og dejligt, og jeg besluttede mig for at tjekke Twitter.
Og nogen havde skrevet, "Du støtter hvidt overherredømme."
Og så gik jeg tilbage, og havde en god snak med en eller anden,
og så tjekkede jeg Twitter igen,
og nogen havde skrevet at selve min eksistens gjorde verden til et værre sted.
Min ven Adam Curtis siger
at måske er internettet som en John Carpenter film fra 1980erne,
hvor på et eller andet tidspunkt begynder alle at råbe og skrige af hinanden,
og skyde på hinanden, og så på et tidspunkt
flygter alle til et sikrere sted,
og jeg er begyndt at tænke at det kunne være en god idé.
BG: Jon, mange tak. JR: Og tak til dig, Bruno.
(Bifald)