Одне із моїх улюблених слів в Оксфордському словнику англійської мови ---
«snollygoster» [прагматична безпринципна людина, особливо політик].
Просто тому, що воно так гарно звучить.
Це слово означає
«непорядний політик».
Хоча у 19 столітті один редактор газети
запропонував ще краще визначення цього слова:
«Snollygoster» -- це людина, яка прагне отримати посаду,
незалежно від партії, платформи чи правил,
а коли здобуває перемогу,
то отримує це місце силою
грандіозної та впертої тарабарщини.
(Сміх)
Я й гадки не маю, що таке «talknophical».
Щось пов'язане із словами, я гадаю.
Дуже важливо, що слова завжди в центрі політики,
і всі політики знають, що їм варто контролювати мову.
Так було не завжди, а починаючи з 1771 року,
коли британський парламент дозволив газетам публікувати
дослівно те, що було сказано в залі засідань.
Це трапилося завдяки хоробрості
хлопця із незвичним ім'ям Брас Кросбі,
який осмілився піти проти парламенту.
Як наслідок, його кинули до лондонського Тауеру
і ув'язнили там,
проте він був настільки хоробрий,
він був настільки хоробрий, що прийняв виклик,
і отримав настільки велику народну підтримку в Лондоні, що врешті переміг.
І тільки через декілька років
уперше з'явився вираз:
«as bold as brass» [перен. зухвалий, самовпевнений; досл. зухвалий наче мідь].
Більшість вважає, що йдеться про властивість металу.
Проте це не так. Цей вираз виник завдяки
борцю за свободу преси.
Для того, щоб показати вам,
як слова і політика взаємодіють,
я б хотів пригадати Сполучені Штати Америки
у перші роки незалежності,
коли вони зіткнулися з проблемою,
як величати свого лідера -- Джорджа Вашингтона.
Вони ніяк не могли визначитись.
Як називати лідера республіканської країни?
І це дуже довго обговорювали в Конгресі.
Лунали всілякі пропозиції,
які могли б вирішити це питання.
Я маю на увазі, що дехто хотів, щоб його називали
Губернатор Вашингтон,
інші пропонували Його Високість Джордж Вашингтон,
а ще інші -- Захисник свобод народу Сполучених Штатів Америки Вашингтон.
Не дуже легко запам'ятати.
Деякі люди хотіли назвати його королем.
Вони гадали, що це всім відомо і перевірено часом.
І навіть без монархічного устрою
вони вважали, що можна обрати собі короля
на певний термін.
І це могло б спрацювати.
Проте всім стало страшенно нудно,
бо ця дискусія тривала вже протягом трьох тижнів.
Я прочитав щоденник бідолашного сенатора,
який постійно повертався до розгляду все ще «цього питання».
Причина затримки і нудьги полягала в тому, що
Палата представників висловлювалася проти Сенату.
Палата представників не хотіла, щоб Вашингтон
отримав аж занадто багато влади.
Вони не хотіли називати його королем,
адже йому чи його наступникові могли спасти на думку якісь недобрі задуми.
Таким чином, вони хотіли дати йому скромний, убогий,
найжалюгідніший титул, який вони тільки могли придумати.
І цим титулом став «Президент».
Президент. Вони не створили цю назву. Вона існувала й раніше,
але це просто означало бути головою на засіданні.
Щось на кшталт Старшини присяжних.
І тут не більше величі,
ніж у терміні «старшина» або ж «наглядач».
Були випадкові президенти маленьких колоніальних рад
та урядів, але це аж ніяк не було титулом.
І ось чому Сенат виступив проти цього.
Вони обурилися - це смішно, його не можна назвати президентом.
Ця людина мусить підписувати договори та зустрічати іноземних гостей.
Хто сприйматиме його всерйоз,
якщо у нього такий смішний титул -
Президент Сполучених Штатів Америки?
Навіть після трьох тижнів дебатів,
Сенат так і не поступився.
Натомість, вони домовились використовувати назву «президент» лише тимчасово.
Також вони хотіли, щоб усім було зрозуміло,
що вони аж ніяк з цим не погоджуються,
адже потрібно поважати думку та практику цивілізованих націй,
чи то в рамках республіканської, чи то монархічної форми правління,
які звикли присвоювати
через канцелярію головного виконавчого органу респектабельні титули,
а не клятий титул президента.
Під час дипломатичних розмов із іноземними державами
велич народу Сполучених Штатів
не може бути применшена через такий прояв свавілля,
тобто, ми не хочемо виглядати, як нікчемні диваки.
З цієї історії ви можете дізнатися про три цікаві речі.
Перша, і моя улюблена:
наскільки мені вдалося з'ясувати,
Сенат ніколи офіційно так і не схвалив титул президента.
Барак Обама, президент Обама, до сьогодні живе в невизначеності,
тільки й чекає, коли ж Сенат почне діяти.
Друга річ -
коли уряд говорить, що це тимчасовий захід --
(Сміх) --
то ви можете й через 223 роки так і не дочекатися змін.
Але третя річ
справді важлива,
і я б хотів, щоб ви над нею замислилися -
титул Президент Сполучених Штатів Америки
сьогодні звучить аж ніяк не скромно, чи не так?
Президент має трохи більше ніж 5000
ядерних боєголовок у своєму розпорядженні
і найбільшу економіку в світі,
а ще парк безпілотних літаків і все таке інше.
Реальність та історія наділили цей титул величчю.
І так, врешті-решт, Сенат виграв.
Вони отримали свій титул респектабельності.
А ще хвилювання Сенату щодо проявів свавілля –
що ж, на той час це таки було свавіллям.
Але тепер чи знаєте ви, як багато країн мають президента?
Сто сорок сім.
І все тому, що вони хочуть бути схожим на
хлопця, який отримав 5000 ядерних боєголовок і все решта.
І ось, врешті-решт, Сенат переміг,
а палата представників програла,
тому ніхто вже не відчуває сорому,
коли його називають
президентом Сполучених Штатів Америки.
Я гадаю, що це важливий урок, що його варто засвоїти,
і я б хотів, щоб саме над цим ви замислились.
Політики намагаються підбирати слова і за допомогою них формувати реальність,
підпорядкувати реальність собі, але насправді
реальність змінює слова набагато сильніше,
ніж слова коли-небудь могли б змінити реальність.
Щиро дякую.